Co je vidět a co není vidět a jiné záhady ekonomie

Claude Frédéric Bastiat

(1801–1850)

Překlad: Karolína Koukolová, Luděk Liška

Jazyková korektura: Luděk Liška

Odpovědný redaktor: Patrik Plavec

Grafická úprava: Marta Palasová, Nam Do Hoai

Obálka: Noëlle Papay

Ekniha: Milian Riedel

Na vydání knihy dále spolupracovali: Jakub Skala, Dominik Stroukal

Vydal: Ludwig von Mises Institut, o.s.

www.mises.cz

Praha, 2016

ISBN kniha: 978-80-87733-29-5

ISBN mobi: 978-80-87733-30-1

ISBN ePub: 978-80-87733-31-8

Co je vidět a co není vidět[1]

Jakýkoli čin, zvyk, instituce, zákon nemá v oblasti ekonomie následek jediný, nýbrž jich má celý sled. Jen ten prvý z nich je bezprostřední; projevuje se zároveň se svou příčinou, je vidět. K těm ostatním dojde až postupně, nejsou vidět; můžeme mluvit o štěstí, podaří-li se nám je předvídat.

Rozdíl mezi špatným a dobrým Ekonomem spočívá právě v tomto: ten první se omezuje na následek viditelný; ten druhý dbá jak následku, který je vidět, tak i těch, co je nutno předvídat.

To je ovšem ohromný rozdíl, neboť téměř vždy totiž dochází k tomu, že zatímco bezprostřední následek je příznivý, ty pozdější bývají neblahé a vice versa. — Z toho vyplývá, že špatný Ekonom sleduje malý prospěch v přítomnosti, po němž přijde velké budoucí zlo, kdežto správný Ekonom sleduje velký prospěch budoucí i za cenu malého zla v přítomnosti.

Tak to ostatně chodí i v oblastech hygieny a morálky. Čím sladší je první plod nějakého zvyku, tím trpčí bývají obvykle ty ostatní. Vezměte si takovou prostopášnost, lenost, marnotratnost. Pokud se člověk v nadšení nad tím následkem, co je vidět, ještě nenaučil rozpoznat ten, co není vidět, oddá se zhoubným návykům nejen z přirozeného sklonu, ale také záměrně.

To vysvětluje neodvratně smutný vývoj lidstva. Nevědomost obklopuje jeho kolébku; rozhoduje se tudíž ve svých činech pod vlivem jejich prvních následků, těch jediných, co při svém vzniku mohlo vidět. Teprve časem se naučilo dbát těch ostatních. Tuto lekci mu dali dva docela rozdílní učitelé: Zkušenost a Předvídavost. Zkušenost regíruje účinně, ale krutě. O veškerých následcích činu nás poučuje tak, že nás je nechává pocítit, a my, poté co se popálíme, nakonec nutně pochopíme, že oheň pálí. Tohoto příkrého lékaře bych rád nahradil, jak jen to bude možné, lékařem přívětivějším: Předvídavostí. Z tohoto důvodu přehlédnu následky několika ekonomických jevů a budu při tom vedle sebe klást to, co je vidět, a to, co není vidět.

I. Rozbité okno

Byli jste někdy svědky běsnění řádného občana Kuby Prosťáčka, když se jeho nezbednému synu podařilo rozbít okenní tabuli? Pokud jste takovému představení přihlíželi, zcela určitě jste si všimli, že všichni ostatní přihlížející, ať už jich bylo třeba třicet, jako by se domluvili a nebohému majiteli poskytli tuto stejnou útěchu: „Všechno zlé je k něčemu dobré. Takové nehody udržují hospodářství v chodu. Každý musí z něčeho žít. Jak by k tomu přišli sklenáři, kdyby nikdo nikdy žádné okno nerozbil?“

Za těmito projevy účasti se však skrývá celá teorie, kterou by bylo záhodno odhalit flagrante delicto v tomto jednoduchém případě, uvážíme-li, že se jedná o ten samý koncept, jenž bohužel vládne většině našich ekonomických institucí.

Dejme tomu, že na opravu škody se musí vynaložit šest franků. Pokud chce někdo tvrdit, že nehoda sklenářskému průmyslu přinese šest franků a toto hospodářské odvětví měrou šesti franků povzbudí, jsem s ním zajedno a nijak to nepopírám, usuzuje správně. Přijde sklenář, vykoná svou práci, vydělá si šest franků, bude si mnout ruce a nezbedné dítě ze srdce blahořečit. To je to, co je vidět.

Pokud se však, jak tomu příliš často bývá, cestou dedukce dojde k závěru, že rozbíjení oken je dobrá věc, uvádí to do oběhu peníze a že z toho obecně plyne povzbuzení hospodářství, musím zvolat: „A dost!“ Vaše teorie končí u toho, co je vidět, a nebere do úvahy to, co není vidět.

Není vidět, že náš občan utrativ šest franků za nějakou věc, už je nemůže utratit za něco jiného. Není vidět, že pokud by nemusel vyměnit okno, vyměnil by kupříkladu své sešlapané střevíce nebo by do své knihovny přidal další knihu. Zkrátka by těch šest franků využil, což už teď nemůže.

Proveďme si tedy obecnou hospodářskou rozvahu.

Rozbije-li se okno, sklenářskému průmyslu se dostane vzpruhy v míře šesti franků; to je to, co je vidět.

Pokud by se bylo nerozbilo, vzpruhy v míře šesti franků by se dostalo průmyslu obuvnickému (či úplně jinému); to je to, co není vidět.

Pokud bychom uvážili to, co není vidět, poněvadž je to negativní jev, právě tak jako to, co je vidět, poněvadž je to jev pozitivní, pochopili bychom, že hospodářství obecně a národnímu pracovnímu trhu neplyne žádný užitek, ať už se okna rozbíjí, nebo ne.

Proveďme si nyní malou rozvahu Kuby Prosťáčka.

Dle první hypotézy, jež počítá s rozbitým oknem, vydá šest franků a má, o nic více či méně než před tím, užitek z okenní tabule.

Podle té druhé, tedy pokud by k nehodě vůbec nedošlo, by šest franků vydal za obuv a měl by užitek jak z páru střevíců, tak i z okenní tabule.

Vzhledem k tomu, že Kuba Prosťáček tvoří součást společnosti, nutně z toho musíme vyvodit, že společnost jako celek přišla po úplné rozvaze práce a užitku o hodnotu rozbité okenní tabule.

Tím se přes zobecnění dostáváme k tomuto nečekanému závěru: „Společnost o hodnotu nadarmo ničených věcí přichází,“ — a k tomuto aforismu, z něhož budou protekcionistům vstávat vlasy na hlavě: „Ničení, rozbíjení a mrhání nevede ke vzpruze národního pracovního trhu,“ anebo stručněji: „Destrukce nepřináší zisk.“

Co na to říkáte, páni protekcionisté z Moniteur industriel,[2] co na to říkáte, vy stoupenci ctihodného pana Saint-Chamans,[3] který s takovou přesností vypočítal, jak by hospodářství těžilo z požáru Paříže úměrně tomu, kolik domů by se muselo znovu postavit?

S politováním jeho důvtipné propočty narušuji, a to tím spíše že jejich ducha protlačil do naší legislativy. Žádám jej však, aby vše přepočítal znovu a vedle toho, co je vidět při tom uvážil i to, co není vidět.

Čtenář se musí bez váhání přiklonit ke konstatování, že v tomto malém dramatu, které jsem předložil jeho pozornosti, nefigurují pouze dvě, ale tři osoby. První z nich, Kuba Prosťáček, představuje Spotřebitele, toho omezila destrukce na užívání jedné věci namísto dvou. Druhá postava, kterou zosobňuje Sklenář, nám ukazuje Výrobce, jehož pracovnímu odvětví nehoda napomáhá. Třetí zastupuje Ševce (či kteréhokoli jiného výrobce), jehož řemeslo nehoda stejnou měrou omezuje. Právě tato třetí osoba, která zůstává vždycky ve stínu a reprezentuje to, co není vidět, je základním článkem problému. To ona nám dává pochopit, jak absurdní je spatřovat v destrukci zisk. To ona nás brzy poučí, že není o nic méně absurdní spatřovat zisk v restrikci, jež konec konců není ničím jiným než částečnou destrukcí. — A tak, doberete-li se podstaty všech argumentů, které se v prospěch restrikce prosazují, naleznete nakonec vždy jen parafrázi tohoto lidového rčení: „Jak by k tomu přišli sklenáři, kdyby nikdo nikdy žádné okno nerozbil?“[4]

II. Propouštění

S národem se to má stejně jako s jednotlivcem. Pokud ten chce dosáhnout uspokojení nějaké potřeby, je na něm, aby zvážil, zda to za tu cenu stojí. Pro národ představuje ten nejcennější statek Bezpečnost. Pokud je k jejímu dosažení třeba mobilizovat 100 tisíc mužů a vynaložit 100 milionů, nic nenamítám. Jde o užitek pořízený za cenu oběti.

Nechť nevzejde žádná mýlka ohledně dosahu mé teze.

Některý ze zástupců lidu navrhne propustit sto tisíc mužů a ulevit tím daňovým poplatníkům o 100 milionů franků.

Dejme tomu, že se spokojíme s odpovědí: „Oněch 100 tisíc mužů a 100 milionů je pro národní bezpečnost nezbytných: jde o oběť; ovšem bez této oběti by Francii rozedraly frakce, nebo by čelila cizí invazi.“ — Nemám co bych zde proti tomuto argumentu namítl, ať už je správný, nebo mylný, z pohledu teorie neobsahuje ekonomické bludy. Ty se začínají vynořovat v momentě, kdy se oběť samotná prezentuje jako výhoda, protože někomu přináší prospěch.

Pokud se nemýlím, pak dříve než původce návrhu sestoupí z tribuny, k proslovu přispěchá další řečník:

„Propustit 100 tisíc mužů? Co vás to napadá? Co se s nimi stane? Z čeho budou žít? Z práce? Nevíte snad, že práce se všude nedostává? Že všechny profese jsou přeplněné? Máte v úmyslu je uvrhnout na pracovní trh, aby se zvýšila konkurence a snížila výše příjmů? Není ve chvíli, kdy je tak nesnadné vydělat si na holé živobytí, vhodnější, že chléb těmto 100 tisícům mužů poskytuje Stát? Považte navíc, že armáda spotřebovává víno, ošacení, zbraně, čímž šíří zaměstnanost v továrnách a v posádkových městech, a že v konečném důsledku je pro nesčetné dodavatele v konečném důsledku boží pomocí. Nezatrne ve vás při představě, že byste tento hospodářský ruch zarazili?“

Jak vidíme, tento proslov se zasazuje o vydržování sta tisíc vojáků z ekonomických důvodů nehledě na to, zda stát jejich službu potřebuje. Právě tyto důvody jsem si předsevzal vyvrátit.

Sto tisíc mužů, kteří daňové poplatníky přijdou na 100 milionů franků, žije a dává živobytí, jak jen to 100 milionů dovolí: to je to, co je vidět.

Ovšem 100 milionů odebraných z kapes daňových poplatníků těmto a jejich dodavatelům zamezuje žít, jak jen to 100 milionů dovolí: to je to, co není vidět. Jen to zvažte, spočítejte a řekněte mi, jaký z toho plyne užitek širokým masám lidu?

Co se mě týče, vysvětlím vám, v čem tkví ztráta; pro zjednodušení vezměme do úvahy namísto 100 tisíc mužů a 100 milionů franků muže jediného a 1 000 franků.

Dejme tomu, že se nacházíme ve vesnici A. Verbíři na objížďce z ní odvedou jednoho muže. Na objížďce jsou i výběrčí daní a vyberou tam 1 000 franků. Muž i peněžní suma, která jej má na rok zaopatřit, aniž by cokoli činil, se přesunou do Met. Pokud máte na zřeteli pouze Mety, ano, máte stokrát pravdu, toto opatření je velmi výhodné; ovšem pokud pohlédnete na vesnici A, usoudíte jinak. Uvidíte totiž, nejste-li slepí, že vesnice přišla o jednoho pracovníka, o 1 000 franků, jimiž by se jeho práce byla odměnila, a o činnost, kterou by při útratě oněch 1 000 franků kolem sebe podněcoval.

Na první pohled došlo k náhradě. To, co by se dělo ve vesnici A., se děje v Metách, a je to. Ale přesně v tom tkví ztráta. Ve vesnici onen muž ryl a oral: byl to pracovník; v Metách dělá „vpravo hleď“ a „vlevo hleď“: je to voják. Peníze a jejich oběh zůstávají v obou případech neměnné; avšak v tom prvním vykonává po 300 dnů produktivní práci; v tom druhém vykonává 300 dnů práci neproduktivní, to vše za předpokladu, že část armády není pro bezpečí veřejnosti nezbytná.

A nyní vstupuje do hry propouštění. Upozorňujete mě na přírůstek 100 tisíc pracovníků, na povzbuzení konkurence a tlak, který toto vyvíjí na výši mezd. To je to, co vidíte.

Podívejme se však na to, co nevidíte. Nevidíte, že propuštění 100 tisíc vojáků ze služby neznamená, že oněch 100 milionů zmizí, znamená to, že se vrátí daňovým poplatníkům. Nevidíte, že vrhnout 100 tisíc osob na pracovní trh znamená vrhnout tam zároveň 100 milionů určených k zaplacení jejich práce; že stejné opatření, jež zvyšuje nabídku rukou, zvyšuje také poptávku po nich; z čehož plyne, že vaše snížení mezd je iluzorní. Nevidíte, že v zemi je před propouštěním i po něm 100 milionů franků odpovídajících 100 tisícům mužů; že veškerý rozdíl spočívá v tomto: před propouštěním dává stát 100 milionů franků 100 tisícům mužů za nicnedělání, po něm jim je dává za práci. Nevidíte nakonec, že ať už poplatník odevzdá své peníze vojákovi výměnou za nic, nebo pracovníkovi výměnou za něco, všechny konečné důsledky oběhu těchto peněz jsou v obou případech stejné; leč v druhém případě poplatník něco dostane, v prvním nedostane nic. — Výsledek: pro národ čistá ztráta.

Sofizma, které zde potírám, neobstojí ve zkoušce širší aplikace, která je prubířským kamenem každého principu. Nakonec, jestliže zvýšení stavu armády – po uvážení veškerých zájmů a s vědomím, že se vše kompenzuje –, představuje pro zemi zisk, proč nenaverbovat pod vojenský prapor rovnou celou mužskou populaci?

III. Daně

Nezaslechli jste už někdy:

„Daně jsou ta nejlepší investice, hotová životadárná rosa. Jen se podívejte, kolika rodinám dává živobytí, a představte si jejich dopad na hospodářství: jsou ohromné, život sám.“

K tomu, abych toto dogma popřel, musím zopakovat, co vyvrátilo předchozí sofizma. Politická ekonomie si je dobře vědoma, že její argumenty nejsou dostatečně zábavné na to, aby se o nich dalo říci, že repetita placet, čili opakované věci se líbí.[5] Sestavila tudíž pro svou vlastní potřebu podobně jako Basilio v Lazebníku sevillském přísloví v neochvějném přesvědčení, že vyjde-li z jejích úst, pak repetita docent, čili opakováním se člověk učí.

Výhody, ke kterým si v podobě mezd přijdou státní úředníci, jsou tím, co je vidět. Dobro, jež z toho vzejde jejich dodavatelům, to je to, co je ještě vidět. Bije to do očí.

Avšak nevýhody, od nichž se poplatníci pokoušejí osvobodit, jsou tím, co není vidět, a škoda, která z toho plyne jejich dodavatelům, je tím, co nadto není vidět, třebaže to vnitřním zrakem přehlédnout nelze.

Jestliže státní úředník utratí ke svému prospěchu o pět franků více, nese to s sebou, že poplatník ve svůj prospěch utratí o pět franků méně. Ovšem vydání úředníka je vidět, poněvadž k němu dojde; zatímco to poplatníkovo není vidět, poněvadž se želbohu zabrání tomu, aby k němu došlo.

Přirovnáváte národ k vyprahlé zemi a daně k životadárnému dešti. Budiž. Měli byste se však také ptát po zdroji onoho deště, zdali to nejsou právě daně, co odčerpává vlhkost z půdy a vysouší ji.

Měli byste se dále ptát, zdali je možné, že půda při dešti přijme tolik oné vzácné vody, jako kolik jí pro něj ztrácí vypařováním?

Skutečností neochvějně jistou zůstává, že když Kuba Prosťáček vyplatí výběrčímu daní pět franků, nedostane na oplátku nic. Když je pak nějaký státní úředník při svých výdajích Kubovi Prosťáčkovi vrátí, bývá to za obilí nebo práci odpovídající hodnoty. Konečným výsledkem pro Kubu Prosťáčka je ztráta pěti franků.

Pravda, že často, ba nejčastěji, chcete-li, prokáže úředník Kubovi Prosťáčkovi odpovídající službu. V takovém případě netratí ani jedna, ani druhá strana, pouze došlo ke směně. Ovšem má argumentace v žádném případě nemíří na úředníky užitečné. Pravím toto: „Chcete-li založit úřad, dokažte jeho užitečnost. Dosvědčte, že má pro Kubu Prosťáčka s ohledem na služby, které mu poskytuje, hodnotu odpovídající tomu, co jej úřad stojí. Ovšem, odhlédneme-li od této skutečné užitečnosti, nevzývejte jako argument tu výhodu, která plyne úředníkovi, jeho rodině, jeho dodavatelům; neodvolávejte se na to, že podněcuje zaměstnanost.“

Jestliže dá Kuba Prosťáček úředníkovi pět franků za službu vskutku užitečnou, je to obdobná situace, jako když dá ševci pět franků za pár střevíců. Něco za něco a nakonec jsou si kvit. Pokud však Kuba Prosťáček vydá úředníkovi pět franků a nedostane se mu za to služby žádné, nebo je nakonec kvůli tomu dokonce popotahován, je to jako by je vydal zloději. Tvrzení, že úředník těchto pět franků utratí ku prospěchu státního hospodářství, ničemu neposlouží; podobně by tak učinil i zloděj; podobně by tak učinil i Kuba Prosťáček, kdyby cestou nepotkal parazita, ať už toho v mezích zákona, nebo toho mimo něj.

Zvykněme si tedy nesoudit věci jen podle toho, co je vidět, ale nadto podle toho, co není vidět.

Minulý rok jsem zasedal ve finančním výboru, za konstituanty[6] totiž členové opozice nebyli důsledně vyloučeni ze všech parlamentních výborů; v tomto postupovala konstituanta moudře. Vyslechli jsme si projev pana Thierse:[7] „Zasvětil jsem svůj život boji proti stranám legitimistů a klerikálů. Od té doby, co nás sblížilo společné nebezpečí, od té doby, co se s nimi stýkám, co je znám, co spolu upřímně rozmlouváme, jsem pochopil, že to nejsou taková monstra, jak jsem si dříve představoval.“

Ano, mezi stranami, které se nemísí, se nadsazuje nedůvěra a rozněcuje nenávist; kdyby většina nechala do výborů proniknout několik členů z menšiny, možná by obě strany došly ke zjištění, že jejich názory nejsou natolik vzdálené, a hlavně, že záměry toho druhého nejsou natolik zvrácené, jak se o nich soudilo.

Buď jak buď, minulý rok jsem zasedal ve finančním výboru. Pokaždé když některý z našich kolegů promluvil o tom, že by se měly gáže prezidenta republiky, ministrů a velvyslanců ustanovit na nějakou rozumnou výši, dočkal se odpovědi:

„Určité úřady se musí obklopit leskem a důstojenstvím, a to pro dobro služby samotné. Tímto způsobem se do ní povolají schopní lidé. Na prezidenta republiky se obrací nespočet nešťastníků a byl by vystaven nepříjemné pozici, pokud by byl nucen je vždy odmítat. Jistá úroveň reprezentace v ministerských a diplomatických salonech patří k soukolí ústavních vlád atd., atd.“

Jakkoli lze s těmito argumenty polemizovat, jistě si zaslouží řádný rozbor. Zakládají se na obecném zájmu, ať už je dobře, či špatně uvážen; pokud jde o mě, přihlížím k němu více než mnoho našich Katonů, hnaných omezeným duchem škudlení, nebo závisti.

Jedna věc však pobuřuje mé svědomí jakožto ekonoma a s ohledem na intelektuální renomé své země se pokaždé červenám, když se dospěje (a to se nikdy neopomine) k této absurdní banalitě, která bývá přijata vždy příznivě:

„Přepych vysokých státních úředníků přeje uměním, hospodářství, zaměstnanosti. Hlava Státu a ministři nemohou pořádat hostiny a soaré, aniž by tím zároveň nerozproudili krev ve všech žilách těla společnosti. Snížení jejich platů se rovná vyhladovění hospodářství v Paříži a nepřímo i v celé zemi.“

Pro smilování boží, pánové, berte ohled alespoň na aritmetiku a nepředstupujte před francouzské Národní shromáždění v obavě, že vás ke své hanbě nepodpoří, s tvrzením, že při sčítání vyjde jiná suma, podle toho jestli se s ním začne odspoda, či shora.

Jakže? Dejme tomu, že se dohodnu s nějakým kopáčem, že mi za pět franků vyhloubí na mém poli strouhu. Jakmile to sjednáme, výběrčí daní mi oněch pět franků vezme a ty skončí u ministra vnitra; náš obchod je zmařen, ovšem pan ministr při pořádání večeře přidá jeden chod. Na základě čeho si troufáte tvrdit, že tento vládní výdaj je přínosem pro národní hospodářství? Není vám snad jasné, že došlo k pouhopouhé realokaci spotřeby a práce? Ministr má lépe zaopatřenou tabuli, pravda; ovšem zemědělec má hůře odvodněné pole, také pravda. Pařížský lahůdkář si vydělal pět franků, to připouštím; vy však připusťte, že venkovský kopáč o možnost vydělat si pět franků přišel. Lze o tom říct jediné, totiž že vládní tabule a spokojený lahůdkář jsou to, co je vidět; zatímco podmáčené pole a kopáč bez práce jsou to, co není vidět.

Dobrý Bože, jaké úsilí se musí vynaložit, aby se v politické ekonomii dokázalo, že dvě a dvě jsou čtyři; a když se to člověku povede, zvedne se křik: „Vždyť je to tak jasné, až je to trapné.“ — A následně se hlasuje tak, jako by byl člověk nic nedokázal.

IV. Divadla, krásná umění

Měl by stát subvencovat umění?

Bezpochyby se dá říci mnoho věcí Pro i Proti.

Ve prospěch systému subvencí můžeme konstatovat, že umění ducha národa prohlubují, povznášejí a krášlí, odtrhují ho od materiálních zájmů, dodávají mu smysl pro krásu, a působí tak příznivě na jeho způsoby, zvyky, mravy a také na hospodářství. Můžeme si položit otázku, jak by na tom byla hudba ve Franci bez Théâtre-Italien a Konzervatoře; dramatické umění bez Théâtre-Français; malířství a sochařství bez sbírek a muzeí. Můžeme jít dále a ptát se, zda by se bez centralizace a následného subvencování krásných umění vyvinul onen vybraný vkus, který je ušlechtilou výsadou francouzského hospodářství a jehož produkty vzbuzují úctu po celém světě? Nebylo by ve světle takových výsledků velkou nerozvážností vzdát se onoho skrovného příspěvku všech občanů, díky němuž v konečném důsledku nabyli v rámci Evropy převahy a věhlasu?

Proti těmto a mnoha dalším důvodům, jimž na síle neupírám, můžeme vznést důvody jiné, o nic méně přesvědčivé. V první řadě se vynořuje otázka, řekněme, distributivní spravedlnosti. Spadá do práva zákonodárce i krátit mzdu řemeslníkovi, aby o to navýšil zisky umělce? Pan Lamartine[8] poznamenal: „Odejmete-li divadlu subvenci, jak daleko budete v této cestě pokračovat, nebudete pak logicky nuceni rušit Fakulty, Muzea, Instituty a Knihovny?“ Mohli bychom odpovědět: „Chcete-li subvencovat vše dobré a užitečné, jak daleko budete v této cestě pokračovat, nebudete logicky nuceni sestavit civilní listu zemědělství, průmyslu, obchodu, dobročinnosti, školství? A pak, napomáhají vskutku subvence rozvoji umění?“ Odpověď na tuto otázku je v nedohlednu a na vlastní oči se můžeme přesvědčit, že prosperující divadla jsou ta, která se uživí sama. Přikročíme-li nakonec k hlubší úvaze, lze sledovat, že potřeby a přání se podněcují navzájem a pronikají do čím dál rafinovanějších oblastí tou měrou, jak je veřejné bohatství umožní uspokojit. Vláda rozhodně nesmí do těchto vztahů vstupovat, jelikož za daného stavu veřejného bohatství by nedokázala luxusní průmysl daněmi podpořit, aniž by se to nedotklo klíčových průmyslových odvětví, čímž by zároveň převrátila přirozený civilizační vývoj. Můžeme pozorovat, že takové umělé přesouvání potřeb, vkusu, práce a populace dostává národy do nejistého a nebezpečného stavu, který postrádá jakýkoli pevný základ.

Předkládám některá ze zdůvodnění, jichž se dovolávají protivníci zásahů Státu, ve věci přesvědčení občanů, v jakém pořadí by měly být jejich potřeby a tužby uspokojovány a v důsledku toho řízena jejich činnost. Přiznávám, že patřím k těm, co jsou toho soudu, že volba a podnět by měly přijít zdola, a nikoli shora, od občanů, a nikoli od zákonodárců; opačná doktrína vede podle mne k zániku svobody a lidské důstojnosti.

Zdalipak se však ví, co se pak na základě chybné a nespravedlivé dedukce předhazuje ekonomům? Zavrhujeme-li subvence, obviňují nás, že zavrhujeme tu věc samou, o jejíž podporu se jedná, a že jsme proti všemožným druhům činností proto, že si přejeme, aby tyto činnosti byly jednak svobodné a jednak aby odměnu nacházely v sobě samých. Žádáme-li tudíž, aby Stát daněmi nezasahoval do církevních záležitostí, jsme ateisté. Žádáme-li, aby Stát daněmi nezasahoval do školství, nenávidíme osvětu. Tvrdíme-li, že by Stát neměl uměle stanovovat hodnotu půdy nebo určitého průmyslového odvětví, nepřejeme majetku a práci. Máme-li za to, že by Stát neměl subvencovat umění, jsme barbaři, co považují umění za zbytečná.

Ze všech sil zde proti těmto vývodům protestuji. Nechováme absurdní myšlenku vymýtit církev, školství, majetek a práci, namísto toho požadujeme, aby Stát podporoval rozvoj všech těchto oborů lidské činnosti, aniž by některé z nich subvencoval na úkor jiných. Věříme naopak, že všechny tyto živé síly společnosti by se pod vlivem svobody rozvíjely harmonicky a žádná z nich se nestala, jak můžeme v současnosti pozorovat, zdrojem problémů, zneužití, tyranie a nepořádku.

Naši protivníci mají za to, že pokud není určitá činnost subvencována ani regulována, znamená to její konec. My si myslíme pravý opak. Oni věří v zákonodárce, nikoli v lidstvo. My zase v lidstvo, nikoli v zákonodárce.

V tomto smyslu pan Lamartine poznamenal: „V duchu této zásady se musí veřejné výstavy, jež zemi přinášejí čest a bohatství, zrušit.“

Na to panu Lamartinovi odpovídám: „Nesubvencovat je podle vašeho názoru toho samé co zrušit, vycházíte totiž z předpokladu, že vše existuje z vůle Státu, a vyvozujete z toho, že přežívá jen to, co vyživuje daň. Obrátím příklad, který jste si vybral, proti vám – připomínám, že ta největší, nejvznešenější z výstav, koncipována se záměrem nanejvýš liberálním, univerzálním, ba dokonce mohu užít slova ‚humánnímʻ, které zde není přepjaté, je výstava připravovaná v Londýně,[9] jediná výstava, do které se žádná vláda neplete a jež není subvencovaná žádnou daní.“

Vrátíme-li se ke krásným uměním, opakuji, že pro systém subvencí a proti němu se mohou uvádět různé pádné důvody. S ohledem na specifický účel tohoto spisu čtenář pochopí, že nemám potřebu je rozebírat ani mezi nimi rozhodovat.

Pan Lamartine však předložil argument, jejž nemohu přejít mlčením, spadá totiž do přesně vymezeného okruhu této ekonomické studie.

Řekl:

„Ekonomický aspekt lze v otázce divadel shrnout pod jediné slovo: práce. Na povaze této práce záleží pramálo, je stejně plodná, stejně výnosná jako všechny ostatní druhy práce ve státě. Divadla ve Francii, jak víte, živí a vyplácí přinejmenším 80 tisíc dělníků všeho druhu: malířů, zedníků, garderobiérů, architektů atd., kteří oživují a rozpohybovávají několik čtvrtí hlavního města a z tohoto titulu se jim musí dostat vašich sympatií.“

Vašich sympatií! — Překládejte jako: vašich subvencí.

A dále:

„Požitky hlavního města dodávají práci a spotřební statky jednotlivým departementům, přepych bohatých přináší mzdu a chléb 200 tisícům pracujících všeho druhu, kteří z rozvětveného divadelního průmyslu po celé Francii žijí a z těchto vznešených požitků, jež Francii přináší věhlas, se jim dostává nezbytného živobytí pro jejich rodiny a děti. Oněch 60 tisíc franků dáváte právě jim.“ („Velmi dobře! Velmi dobře!“ Chvála ze všech stran.)

Omezím-li význam tohoto úsudku na ekonomický argument, o nějž tu běží, jsem nucen za sebe konstatovat: „Velmi špatně! Velmi špatně!“

Ano, oněch 60 tisíc franků, o které se jedná, přijde, přinejmenším zčásti, právě pracujícím v divadlech. Pár drobků se může cestou docela dobře ztratit. Pokud bychom však věc podrobili bližšímu ohledání, možná bychom zjistili, že koláč nabral docela jinou cestu; divadelním nádeníkům zbude s trochou štěstí pár zbytečků. Rád ale připustím, že celá subvence přijde malířům, dekoratérům, kostymérům, kadeřníkům atd. To je to, co je vidět.

Odkud však pochází? Hle, rub problému, co se musí prozkoumat stejně závažně jako jeho líc. Odkud pochází oněch 60 tisíc franků? A kam by přišly, kdyby je hlasování zákonodárného shromáždění nesměřovalo nejprve do rue Rivoli a odtamtud do rue Grenelle?[10] To je to, co není vidět.

Nikdo si zajisté netroufn1e tvrdit, že se ona suma díky této volbě vylíhne v hlasovací urně; že jde o čistý přírůstek národního bohatství; že bez tohoto zázračného hlasování by těch 60 tisíc franků zůstalo provždy zraku skrytých a nedalo se nahmatat. Nutno připustit, že to jediné, čeho většina dosáhla, představuje rozhodnutí, že se suma někde vezme, aby se poslala jinam, a jediného místa určení se jí dostane jen tak, že se od jiného odvrátí.

Má-li se věc takto, pak je zřejmé, že poplatník odevzdav frank na daních, už jím nebude moci dále nakládat. Je zřejmé, že bude připraven o uspokojení své potřeby v míře jednoho franku a dělník, ať už jakýkoli, jenž by mu onu potřebu býval poskytl, přijde o mzdu ve stejném rozsahu.

Nepropadejme tedy dětinské iluzi a nevěřme tomu, že hlasování z 16. května národnímu blahobytu a zaměstnanosti cokoli přidává. Jen realokuje požitky, realokuje mzdy – toť vše.

Co když někdo bude tvrdit, že zákonodárci uspokojení určité potřeby a určitý druh práce nahradili uspokojováním potřeb a pracemi, které jsou naléhavější, duchovnější, rozumnější? Na tomto kolbišti bych mohl zabojovat. Mohl bych říct: „Tím, že poplatníkům uzmete 60 tisíc franků, umenšíte mzdy zemědělcům, kopáčům, truhlářům, kovářům a navýšíte mzdy zpěvákům, kadeřníkům, dekoratérům a kostymérům. Nic nenasvědčuje tomu, že by posledně jmenovaná třída byla užitečnější než ta prvá. Pan Lamartine to nedokazuje. Sám tvrdí, že práce divadel je stejně plodná, stejně výnosná (nikoli více) jako všechny ostatní, s čímž by se ještě dalo polemizovat; nejlepším důkazem toho, že ta divadelní není stejně plodná jako ostatní práce, představuje skutečnost, že na ty ostatní se apeluje, aby tu divadelní subvencovaly.“

Ovšem toto porovnávání mezi hodnotou a vlastní záslužností různých druhů práce se tématu, o kterém pojednávám, netýká. Chci zde pouze ukázat, že pokud pan Lamartine a lidé, co jeho argumentaci odměnili potleskem, levým okem zahlédli mzdy, jež si vydělali dodavatelé divadelníků, pak okem pravým museli zahlédnout mzdy, které prodělali dodavatelé daňových poplatníků; v opačném případě se vystavují posměchu, protože realokaci pokládají za zisk. Pokud by ve své doktríně byli důslední, požadovali by subvence donekonečna; vždyť to, co platí pro jeden frank a 60 tisíc franků, platí za stejných okolností i pro miliardu franků.

A co se, panové, daní týče, dokažte jejich prospěšnost důvody těžícími z podstaty věci, a nikoli oním neblahým tvrzením: „Veřejné výdaje poskytují obživu pracující třídě.“ To chybně zamlčuje jednu zásadní skutečnost, totiž že veřejné výdaje nahrazují vždy výdaje osobní a v důsledku poskytují obživu jednomu pracujícímu na úkor druhého, avšak k údělu pracující třídy jako celku nijak nepřispívají. Vaše argumentace, byť nanejvýš v kurzu, je příliš absurdní, neboť její zdůvodnění postrádá rozumu.

V. Veřejné práce

Je zcela přirozené, že národ určitý velký podnik poté, co se ubezpečí o jeho přínosu obci, uskuteční prostřednictvím výnosu z veřejných příspěvků. Trpělivost mi však dochází, zaslechnu- li na podporu takového usnesení citovat tuto šerednou ekonomickou mýlku: „Ostatně se jedná o prostředek, jak dělníkům vytvořit pracovní místa.“

Stát otevře silnici, dá postavit palác, opravit ulici, vyhloubit průplav; a tím dá práci určitým dělníkům, to je to, co je vidět; jiným dělníkům však práci odnímá, to je to, co není vidět.

Dejme tomu, že probíhá stavba nové silnice. Každé ráno přichází tisíc dělníků, každý večer se vrací domů a odnáší si plat, o tom není sporu. Tito dobří lidé by však k práci ani mzdě nepřišli, pokud by stavba silnice nebyla nařízena a nebyly odhlasovány peněžní fondy; o tom také není sporu.

Ale je to opravdu všechno? Nezahrnuje podnik celkem vzato ještě něco jiného? Snesou se snad v momentě, kdy pan Dupin[11] pronese ona obřadná slova „Shromáždění přijalo návrh“, zázrakem miliony na měsíčním paprsku přímo do truhlic pánů Foulda[12] a Bineaua[13]? Nemusí Stát k tomu, aby se dílo, jak se říká, zdárně dovedlo do konce, zaopatřit stejně jako výdej i příjem, nechat poslat výběrčí na venkov a poplatníky nechat odvést příspěvek?

Prozkoumejme tedy problém z obou stran. Poukazujete-li na účel, na nějž odhlasované miliony vynakládá vláda, neopomínejte účel, na který by ty samé miliony byli vynaložili – a už nemohou – poplatníci. Pochopíte tak, že veřejný podnik je mince o dvou stranách. Na té první je vyobrazen dělník v plné práci a devíza: To, co je vidět; na té druhé dělník bez práce nezaměstnaný a devíza: To, co není vidět.

Sofizma, jež v tomto spisu potírám, je s ohledem na veřejné práce o to nebezpečnější, že slouží k obhajobě těch nejšílenějších podniků a marnotratností. Jsou-li železnice nebo most užitečné, stačí na tuto užitečnost odkázat. Co si ale počít, když to provést nelze? Pak se přistupuje k této mystifikaci: „Dělníkům se musí obstarat práce.“

Po těchto slovech se nařídí na Martově poli vybudovat a hned zase odstranit terasy. Velký Napoleon, jak známo, považoval svůj příkaz hloubit příkopy a obratem je zase zasypávat za filantropický skutek. Však také říkával: „Co sejde na výsledku? Soustřeďme se pouze na bohatství šířící se mezi pracujícími vrstvami.“

Přistupme k meritu věci. Peníze nás šálí. Požaduje-li se od všech občanů příspěvek na společnou věc ve formě peněz, ve skutečnosti se od nich žádá příspěvek v naturáliích; zdaněnou částku si totiž každý z nich obstará prací. Nuže, dalo by se pochopit, že se shromáždí všichni občané k tomu, aby přispěli k uskutečnění díla užitečného všem; odměnou by jim bylo dílo samotné. Avšak poté, co se povolají, jsou přinuceni budovat silnice, po nichž nikdo nebude jezdit, paláce, které nebude nikdo obývat, to vše pod záminkou, že se jim zajišťuje práce – to by bylo přece absurdní a oni by samo sebou měli důvod namítnout: „Po takové práci nám nic není; raději bychom pracovali sami na sebe.“

Postup spočívající v tom, že občané přispějí peněžně, nikoli prací, na obecném výsledku nic nemění. Toliko při pracovním zapojení se ztráta rozdělí mezi všechny. V prvním případě – při peněžní formě příspěvku – ti, co zaměstná Stát, svému podílu na ztrátě unikají, přihazují jej k tomu, který už na sebe vzali jejich krajané.

Jeden článek Ústavy praví:

„Společnost podporuje rozvoj práce a napomáhá mu… Stát, departementy a obce zřizují veřejné práce vhodné k zaměstnání nečinných rukou.“

Jako dočasné opatření v krizových obdobích, během tuhé zimy, může vést tento zásah daňového poplatníka k dobrým výsledkům. Funguje podobně jako pojištění. K práci ani mzdě nic nepřidává, leč bere práci a platy běžných období a dotuje jimi, pravda se ztrátou, těžké časy.

Jako opatření stálé, obecné a systematické však představuje jen a jen ničivou mystifikaci, věc nemožnou, kontradikci ukazující onu trochu práce, která byla podnícena a co je vidět, a skrývající to množství práce, jemuž bylo zamezeno a co není vidět.

VI Zprostředkovatelé

Společnost představuje celek služeb, jež si lidé navzájem nuceně či z vlastní vůle poskytují, tedy celek služeb veřejných a služeb soukromých.

Ty první, zaváděné a regulované zákonem, který není vždy jednoduché, je-li tomu třeba, změnit, mohou s jeho pomocí o dlouhou dobu přežít vlastní užitečnost a zachovat si při tom pojmenování veřejné služby, třebaže už nadále nejsou vůbec službami, ba dokonce veřejnost jen trápí. Ty druhé spadají do domény vůle a osobní odpovědnosti. Po vzájemné dohodě jeden každý poskytuje a užívá, co chce a co si může dovolit. Vždycky se u nich předpokládá reálná užitečnost přesně měřitelná na základě jejich porovnávací hodnoty.

Právě z toho důvodu na ty první tak často doléhá strnulost, zatímco ty druhé se podvolují zákonu pokroku.

S ohledem na to, že přehnaný rozvoj veřejných služeb vede k plýtvání sil a do nitra společnosti zavádí zhoubný parazitismus, je až s podivem, že několik moderních sekt[14] připisuje tento ráz soukromým službám, těm svobodným, a snaží se z povolání učinit funkce.

Tyto sekty ostře vystupují proti těm, jež nazývají zprostředkovatelé. S radostí by kapitalistu, bankéře, spekulanta, podnikatele, obchodníka drobného i velkoobchodníka odstranily, kladou jim totiž za vinu, že se vklínili mezi produkci a spotřebu s cílem obé odírat, aniž by jim jakkoli přidávali na hodnotě. — Ještě raději by sektáři práci, již vykonávají jejich nepřátelé, převedli, protože ta se úplně zrušit nedá, na Stát.

V tomto ohledu tkví sofizma socialistů v tom, že veřejnosti ukážou, co zprostředkovatelům výměnou za jejich služby platí, a zatají, kolik by se muselo za to samé hradit státu. Pořád tentýž boj mezi tím, co bije do očí, a tím, co lze nahlédnout pouze myslí, mezi tím, co je vidět, a tím, co není vidět.

Socialisté ve snaze rozšířit svou zhoubnou teorii uspěli zejména v roce 1847, kdy panoval nedostatek základních potravin.[15] Věděli velmi dobře, že i ta nejabsurdnější propaganda má u lidí, co strádají, vždycky alespoň nějakou šanci na úspěch; malesuada fames.[16]

Za pomoci velkých slov vykořisťování člověka člověkem, spekulace s hladem a šmelina se jali obchod očerňovat a zamlčovat jeho blahodárné účinky.

Ptali se: „Proč nechávat starost o dovoz zásob ze Spojených států a z Krymu v rukou obchodníků? Proč se zásobovací služby a vytváření záložních skladišť neujmou Stát, departementy a obce? Prodávaly by za nákupní cenu a lid, nebohý lid, by byl osvobozen od poplatku, jejž odvádí svobodnému, tedy egoistickým, individualistickým a anarchistickým obchodníkům.“

Poplatek, který lid odvádí obchodníkům, to je to, co je vidět. Poplatek, co by lid v socialistickém systému odváděl Státu nebo jeho zástupcům, to je to, co není vidět.

V čem spočívá onen domnělý poplatek, jejž lid odvádí obchodníkům? V následujícím: dva lidé si zcela svobodně pod tlakem konkurence za dojednanou cenu vzájemně poskytnou službu.

Nachází-li se hladový žaludek v Paříži a obilí, které jej může uspokojit, v Oděse, strádání neustane, dokud se obilí nepřiblíží k žaludku. K tomu může dojít třemi způsoby: 1. Hladovějící se mohou sami vydat najít obilí; 2. Mohou se spolehnout na ty, co toto zaměstnání vykonávají; 3. Mohou se složit a úkonem pověřit státní úředníky.

Který z těchto tří způsobů je ten nejvýhodnější?

Vzhledem k tomu, že si lidé všech dob a ve všech zemích, zejména v těch svobodnějších, osvícenějších a zkušenějších, dobrovolně vybrali ten druhý, přiznávám, že z mého hlediska to dostačuje k tomu, abych předpokládal to samé. Má mysl se zpěčuje připustit možnost, že se by lidstvo v otázce, jež se ho dotýká natolik zásadním způsobem, mohlo mýlit.[17]

Podívejme se však na to blíže.

Samo sebou není proveditelné, aby se 36 milionů obyvatel vydalo do Oděsy pro obilí, jež potřebují. První způsob je k ničemu. Spotřebitelé nemohou jednat sami za sebe, musí se obrátit na zprostředkovatele, ať už na státní úředníky, nebo na obchodníky.

Podotkněme však, že tento první způsob by byl nejpřirozenější. V podstatě přísluší tomu, kdo hladoví, aby si sehnal obilí sám. Jedná se o úsilí, které se týká pouze jeho samého; jedná se o službu, jíž je povinován sám sobě. Pokud mu někdo jiný, ať už z jakéhokoli titulu, tuto službu prokáže a vezme na sebe jeho námahu, má právo na kompenzaci. Tímto svým výkladem chci konstatovat, že zprostředkovatelské služby v sobě obnáší princip odměny.

Ať je tomu jakkoli, uvážíme-li, že je nutné obrátit se na toho, jehož socialisté nazývají parazitem, který z nich pak má menší požadavky, obchodník, nebo státní úředník?

Obchod (budu jej pokládat za svobodný, jinak by nemělo smysl v jeho prospěch argumentovat), respektive obchodníci dle mého ve vlastním zájmu obvykle sledují roční období, den ze dne zjišťují stav sklizně, shromažďují informace ze všech koutů světa, předvídají potřeby, činí preventivní opatření. Mají k dispozici připravené lodě, obchodní partnery na všech stranách a jejich bezprostředním zájmem je co nejvýhodněji nakoupit a dosáhnout co nejvyšších výsledků za vynaložení co nejméně námahy. V daném okamžiku potřeby se zásobováním Francie zabývají nejen obchodníci francouzští, ale obchodníci z celého světa; a pokud jejich vlastní zájem způsobí, že svému úkolu za co nejmenších nákladů neodvratně dostojí, vzájemná konkurence stejně neodvratně způsobí, že ze všech ušetřených nákladů budou těžit spotřebitelé. Jakmile obilí dorazí, je v zájmu obchodníka prodat jej co nejdříve, aby zmírnil rizika, vydělat a začít nanovo, naskytne-li se příležitost. Potraviny distribuuje po celé zemi a vycházeje z porovnání cen, začíná vždy na místě, kde se cena zvedla nejvýše, to jest tam, kde se potřeba projevuje nejcitelněji. S ohledem na zájem hladovějících si tedy nelze představit lépe promyšlenou organizaci, jejíž půvab, který socialistům uniká, vyplývá právě z toho, že je svobodná. — Ano, spotřebitel musí obchodníkovi uhradit náklady na dopravu, překládky zboží, jeho skladování, provizi atd.; ovšem v kterém zřízení není ten, kdo obilí požívá, povinován uhradit náklady potřebné k tomu, aby mu bylo dostupné? Nadto se musí zaplatit odměna za prokázanou službu, co se však týče jejího podílu, ten sráží na minimum konkurence; co se týče její oprávněnosti, bylo by podivné, kdyby pařížští řemeslníci nepracovali pro marseillské obchodníky, když marseillští obchodníci pracují pro pařížské řemeslníky.

A co by se stalo, kdyby obchodníky podle vynálezu socialistů zastoupil Stát? Rád bych, aby mi někdo ukázal, v čem pak veřejnost ušetří. Ušetří na nákupní ceně? Jen si představte, že v určitý den, v okamžik potřeby do Oděsy dorazí zástupci 40 tisíc obcí; jen si představte, jaký dopad to bude mít na ceny. Ušetří tedy na nákladech? Bude snad potřeba méně lodí, méně námořníků, méně překládek, méně uskladnění, anebo budou od placení všech těchto položek osvobozeni? Ušetří na zisku obchodníků? Pojedou snad oni zástupci do Oděsy zadarmo? Budou cestovat a pracovat na principu bratrství? Nebudou potřebovat z něčeho žít? Neměl by se jim zaplatit čas? Myslíte, že to tisíckrát nepřevýší ty dvě, tři procenta, tedy sazbu, již si vydělá a za niž ručí obchodník?

A potom, představte si, jak obtížné by bylo vybrat tolik na daních, přerozdělit tolik potravin. Pomyslete na nespravedlnosti a zpronevěry s takovým podnikem nerozlučně spojené. Považte, jakou odpovědnost by vláda nesla.

Socialisté, kteří s těmito bláznivostmi přišli a v dobách nepříznivých je vnukli masám, se velkoryse prohlašují za pokrokáře a hrozí, že díky úzu – tomuto jazykovému tyranu – se ono slovo a význam, jenž nese, ustálí. Pokrokáři! To by znamenalo, že tito pánové dohlédli dále nežli obyčejný lid; mají jedinou chybu, přespříliš své století předstihli; a nenastal-li ještě čas na zrušení některých svobodných, údajně příživnických, služeb, pak jen pochybením veřejnosti, která je za socialismem pozadu. Podle mého nejlepšího vědomí a svědomí je pravda pravý opak a nevím, do kterého barbarského století by bylo třeba sestoupit, abychom se v této záležitosti dostali na úroveň socialistických poznatků.

Moderní sektáři proti současné společnosti bez ustání staví sdružení. Uniká jim však, že moderní společnost v rámci svobodného zřízení představuje opravdové sdružení na mnohem vyšší úrovni než všechny ty, co se vynořují z bujných představ socialistů.

Osvětleme to příkladem:

K tomu, aby se člověk ráno mohl obléci, je nutné, aby byl před tím nějaký kus půdy ohraničen, obdělán, vysušen, zorán a oset určitým druhem rostliny; tu musí spást stádo, z něj se musí získat vlna, ta se musí upříst, utkat, obarvit a přeměnit na sukno; sukno se musí nastříhat a z dílů ušít oblečení. Sled těchto činností v sobě zahrnuje spoustu dalších; počítá se totiž se zapojením orebního nářadí, ovčínů, továren, uhlí, strojů, povozů atd.

Pokud by společnost nebyla dosti reálným sdružením, ten, kdo chce oblečení, by byl nucen pracovat v odloučení od ostatních, tedy musel by sám vykonat bezpočet úkonů z řady jmenovaných, od prvního úderu motykou, jímž se řada počíná, do posledního stehu jehlou, který ji uzavírá.

Jednotlivé úkony se však díky potřebě sdružovat se, která je distinktivní charakteristikou lidského druhu, rozvrhly mezi velké množství pracujících, k obecnému dobru se dělí čím dál víc a podle toho, jak spotřeba stoupá, určitý specializovaný úkon může podnítit nové hospodářské odvětví. Následně dochází k přerozdělení produktu, při němž se postupuje na základě podílu hodnoty, kterou každý přispěl ke konečnému dílu. Není-li toto sdružení, pak se ptám, co jím je?

Povšimněte si, že žádný z pracujících nevykřesal ani nejmenší částečku suroviny z ničeho, takže jsou ve společném záměru omezeni na vzájemnou službu a pomoc; všichni se tedy dají považovat, jeden ve vztahu k druhému, za zprostředkovatele. Jestliže v průběhu celého podniku nabere doprava tolik na důležitosti, že zaměstná jednu osobu, spřádání druhou, tkaní třetí, proč by se ta první měla považovat za více příživnickou než zbylé dvě? Není snad dopravy zapotřebí? A ten, co ji obstará, neobětuje tomu svůj čas a úsilí? Neušetří tím čas a úsilí svým druhům? A co se těch týče, dělají více, nebo něco jiného než on? Nejsou ti všichni stran odměny, tedy vlastního podílu na konečném produktu, podřízeni stejnou měrou zákonu smluvní ceny? Neprobíhá tato dělba práce a nedochází k těmto úmluvám zcela svobodně a k obecnému dobru? K čemu by nám pak bylo, kdyby socialisté pod záminkou organizace despoticky smetli dobrovolné úmluvy, zarazili dělbu práce, snahy společné nahradili snahami jednotlivců a pokrok civilizace obrátili vzad?

Je snad sdružení, jak jsem ho zde popsal, o to méně sdružením, jestliže do něj každý vstupuje a vystupuje z něj svobodně, vybírá si v něm své místo, usuzuje a smlouvá za sebe a na vlastní zodpovědnost, vnáší do něj hybnou sílu a garanci osobního zájmu? Má-li si sdružení zasloužit své označení, potřebuje snad samozvaného reformátora, aby nám vnucoval svůj recept i vůli a měl se při tom takříkajíc za esenci všeho lidství?

Čím více tyto pokrokářské školy zkoumáme, tím více docházíme k přesvědčení, že stojí na jediném základu: na nevědomosti, jež se má za neomylnou a domáhá se ve jménu této neomylnosti despotismu.

Nechť mi prosím čtenář promine toto odbočení. Za časů, kdy horlení proti zprostředkovatelům, uniknuvší z knih přívrženců Saint-Simona, Fouriera a Cabeta, zaplavilo noviny i tribuny a vážně ohrožuje svobodu práce i obchodu, snad nebylo úplně od věci.

VII. Restriktivní opatření

Pan Ochranář (Já ho tak nepojmenoval, to pan Dupin, co od té doby… ale nechme to být…) obětoval svůj čas a kapitál tomu, aby rudu vytěženou na svých pozemcích přeměnil na železo. Vzhledem k tomu, že příroda ji štědřeji nadělila Belgičanům, ti poskytují železo Francouzům levněji než pan Ochranář, a v důsledku všichni Francouzi, respektive Francie jako taková, mohou získat dané množství železa za vynaložení méně práce, koupí-li si jej od počestných Vlámů. Chopili se tedy, vedeni vlastním zájmem, příležitosti a den co den před očima defilovaly davy kovářů, kolářů, výrobců hřebíků, mechaniků, podkovářů a oráčů, které si samy, nebo s pomocí zprostředkovatele opatřovaly zásoby železa v Belgii. To se velmi zprotivilo panu Ochranáři.

Nejprve ho napadlo, že učiní přítrž tomuto neřádu sám vlastními silami. S ohledem na to, že tím tratil on sám, to bylo to nejmenší, co mohl učinit. „Vezmu si svou kulovnici,“ řekl si, „za opasek zastrčím čtyři pistole, naláduju patrontašku, opásám se kordem a takto vybaven se vydám na hranice. Prvního kováře, výrobce hřebíků, podkováře, mechanika nebo zámečníka, co se tam objeví ve svém zájmu a ne v tom mém, zabiju, abych ho přivedl na správnou životní cestu.“

Na odchodu proběhne panu Ochranářovi hlavou několik myšlenek, v jejichž důsledku se jeho bojovný zápal trochu utiší. Pomyslí si: „Je docela možné, že si nákupčí železa, moji krajané a nepřátelé, věc špatně vyloží a místo toho, aby se nechali zabít, zabijí mě. A potom, i kdybych zapojil všechny své sluhy, nebudeme s to uhlídat každý přechod. A ke všemu mě ten postup bude stát příliš, mnohem víc, než kolik by vynesl výsledek.“

Pan Ochranář se už už celý smutný oddává představě, že je pouze tolik svobodný jako všichni ostatní, když tu mu mysl osvítil záblesk světla.

Vzpomněl si, že v Paříži existuje obrovská fabrika na zákony. A dál k sobě promlouvá: „Co je to zákon? Opatření, jemuž se každý, jakmile se jednou ustanoví, musí podvolit, ať už je dobré, nebo špatné. K provádění zákona byly ustanoveny policie a četnictvo, muži a prostředky potřebné ke zřízení této veřejné moci se čerpají z národa.

Kdybych dosáhl toho, že obrovská pařížská fabrika vydá docela maličký zákoníček se slovy ‚dovoz belgického železa se zakazujeʻ, dočkal bych se následujících výsledků: vláda by namísto těch pár sluhů, co jsem chtěl poslat na hranice, povolala 20 tisíc synů mně odbojných kovářů, zámečníků, výrobců hřebíků, podkovářů, řemeslníků, mechaniků a oráčů. K tomu, aby těch 20 tisíc celníků udržela v dobré náladě a ve zdraví, by mezi ně rozdělila 25 milionů franků vybraných od těch samých kovářů, výrobců hřebíků, řemeslníků a oráčů. Hranice by tak byly lépe střeženy; nic by mě to nestálo, nemusel bych čelit hrubým vetešníkům, železo bych prodával za svou cenu a pohled na potupně oklamaný lid bych si užíval jako sladkou kratochvíli. To už jej naučí prohlašovat se bez ustání pionýrem a původcem veškerého pokroku. Chytrý a mazaný tah, za námahu jistě stojí.“

A tak se pan Ochranář vydal do fabriky na zákony. — Jednoho dne vám možná vylíčím příběh jeho tajných pletich; dnes chci ale pohovořit o těch krocích, které neskrýval. — Prosadil u pánů zákonodárců tuto úvahu:

„Belgické železo se ve Francii prodává za 10 franků, pročež jsem nucen prodávat i to své za stejnou cenu. Raději bych jej prodával za 15, ale kvůli tomu belgickému, čert ho sper, nemohu. Vyrobte mi takový zákon, v němž by stálo — ‚Belgické železo už se do Francie dovážet nebudeʻ, — a já obratem cenu navýším o pět franků a vizte důsledky:

Na každém metrickém centu železa, co veřejnosti dodám, vydělám namísto 10 franků 15, rychleji zbohatnu, rozšířím těžbu ve svých dolech, zaměstnám víc dělníků. Oni i já zvýšíme svá vydání k nemalému užitku dodavatelů v okruhu mnoha kilometrů. Ti, protože navýší odbyt, budou více objednávat od průmyslu a postupně aktivita ovládne celou zemi. Oněch blahoslavených pět franků, jež mi vhodíte do pokladny, vyšle do dálky podobně jako kámen vržený do jezera nekonečný počet soustředných kruhů.“

Výrobci zákonů, okouzleni tímto proslovem a potěšeni zjištěním, že zvýšit zákonodárnou cestou bohatství národa je tak lehké, odhlasovali Restriktivní opatření. „Na co ty řeči o práci a šetření?“ nechali se slyšet, „K čemu takové bolestivé prostředky ke zvýšení národního bohatství, když k tomu stačí jeden Výnos?“

A vskutku, zákon měl všechny ty důsledky, které pan Ochranář předpovídal; měl ovšem i další, protože, buďme k němu spravedliví, jeho úvaha sice nebyla mylná, ale byla neúplná. Když se domáhal monopolu, zmínil z důsledků to, co je vidět, kdežto to, co není vidět, nechal ve stínu. Ukázal pouze dvě postavy, zatímco na jevišti stojí tři. Ať už bylo toto opomenutí bezděčné, či úmyslné, je na nás uvést jej na pravou míru.

Ano, stříbrný pětifrank takto prostřednictvím zákona přesměrován do pokladnice pana Ochranáře představuje pro něj a pro ty, jejichž práci zapříčiní, výhodu. — A pokud by výnos snesl onen pětifrank z měsíce, tyto kladné účinky by nebyly kompenzovány protiváhou účinků škodlivých. Bohužel však tato tajemná mince nepochází z měsíce, ale z kapsy kováře, výrobce hřebíků, koláře, podkováře, oráče, stavaře, jedním slovem z kapsy Kuby Prosťáčka, co za ni dnes nedostane ani o miligram železa víc než za časů, kdy za něj platil franků 10. Na první pohled musí zcela jasné, že tato skutečnost problém zcela mění, je totiž zjevné, že Zisk pana Ochranáře kompenzuje Ztráta Kuby Prosťáčka, a vše, co pro podporu domácího hospodářství bude moci díky této stříbrné minci vykonat pan Ochranář, by beztak učinil také Kuba Prosťáček. Kámen dopadl na určité místo jezera, protože zákonodárci zabránili tomu, aby dopadl jinam.

Vidíme tedy, že to, co není vidět, kompenzuje to, co je vidět, a jako zůstatek celého počinu do této chvíle přetrvává nespravedlnost, žalostnější tím spíš, že jde o nespravedlnost spáchanou prostřednictvím zákona.

A to není vše. Zmínil jsem, že ve stínu stále zůstává třetí zúčastněný. Na tomto místě jej musím uvést na scénu, neboť nám odhalí druhou ztrátu pěti franků. Vyjde nám z toho celkový výsledek tohoto manévru.

Dejme tomu, že Kuba Prosťáček má 15 franků, plody své lopoty. Stále se ještě nacházíme v době, kdy mohl jednat svobodně. Jak s těmi 15 franky naloží? Za 10 franků si koupí nějaké módní zboží a za toto zboží, jež zaplatil (nebo ho za něj uhradil zprostředkovatel), si pořídí metrický cent belgického železa. Kubovi teď ještě zbývá pět franků. Nehodí je do řeky, ale (a to je to, co není vidět) dá je nějakému živnostníkovi výměnou za určitý požitek, například knihkupci oplátkou za Bossuetovu Rozpravu o světových dějinách.[18]

Co se týče národního hospodářství, tomu se dostane stimulu 15 franků, a to:

10 franků za módní zboží;

5 franků knihkupci.

Co se týče Kuby Prosťáčka, ten za svých 15 franků pořídí dva předměty, jimiž uspokojí své potřeby, a to:

1. metrický cent železa;

2. knihu.

Posléze do hry vstoupí výnos zákonodárců.

Kterak ovlivní podmínky Kuby Prosťáčka? A kterak ovlivní stav národního hospodářství?

Vzhledem k tomu, že Kuba vydá 15 franků do posledního centimu panu Ochranáři, jediným užitkem mu bude metrický cent železa. O potěšení z knihy nebo jakéhokoli jiného předmětu přichází. Přichází o pět franků. Jistě se mnou souhlasíte; nesouhlasit nelze; nelze nesouhlasit s tím, že zatímco restriktivní opatření zvyšují cenu komodit, rozdíl jde na úkor spotřebitele.

Ovšem na rozdílu, jak jsme slyšeli, získá národní hospodářství.

Nikoli, nezíská; neboť po uvedení výnosu stejně jako před ním se mu dostává podpory v rozsahu 15 franků.

Avšak 15 franků Kuby Prosťáčka půjde po uvedení výnosu do metalurgie, kdežto před ním přišla část na módní zboží a další knihkupci.

Z morálního hlediska se může násilí, jehož se pan Ochranář dopustí na hranicích, nebo prostřednictvím zákona, posuzovat docela odlišně. Někteří lidé zastávají názor, že jakmile se okrádání uzákoní, veškerá jeho nemorálnost zmizí. Co se týče mě, nedokážu si představit více přitěžující okolnost. Buď jako buď, jisté je, že ekonomické důsledky zůstávají stejné.

Ať už k tomu přistoupíte jakkoli, zachovejte si nezkalený zrak a uvidíte, že ze zákonného ani nezákonného okrádání nikdy nic dobrého nevzejde. Nepopíráme, že z toho panu Ochranáři a jeho průmyslovému odvětví, či chcete-li národnímu hospodářství, vzejde zisk pěti franků. Tvrdíme však, že z toho vzejdou též dvě ztráty: tratí Kuba Prosťáček, jenž platí 15 franků za to, co měl předtím za 10; tratí národní hospodářství, kterému už nepřipadne onen rozdíl. Vyberte si na vyvážení zisku, který nepopíráme, z těch dvou ztrát dle libosti. Ta druhá pak nebude představovat nic jiného než čistou ztrátu.

Ponaučení: Nátlak nepřináší plody, ale zkázu. Ó, to kdyby nátlak nesl plody, pak by Francie byla mnohem bohatší, nežli ve skutečnosti je.

VIII. Stroje

„Budiž proklety stroje! Jejich rok od roku narůstající výkon odsuzuje miliony dělníků k Bídě, protože jim bere práci, s prací plat, s platem i Chléb! Proklety budiž stroje!“

Hle, jaký povyk se strhl z Předsudku obyčejného lidu a jeho ozvěna se rozléhá tiskem.

Ovšem zatracovat stroje znamená zatracovat lidského ducha!

Skutečnost, že se najde člověk, kterého taková doktrína nechá klidným, mě uvádí do rozpaků.[19]

Je-li totiž v konečném důsledku pravdivá, co z ní logicky vyplývá? Aktivita, blahobyt, bohatství a štěstí jsou vlastní pouze lidem hloupým, se strnulou myslí, kterým se od Boha nedostalo zhoubného daru myšlení, pozorovaní, plánování, vynalézavosti, dosahování maximálních výsledků s minimálními prostředky. Hadry, mrzké chatrče, chudoba a hladovění oproti tomu patří k nevyhnutelnému údělu každého národa, co v železe, ohni, větru, elektřině, magnetismu, v zákonech chemie a mechaniky, jedním slovem v přírodních silách, hledá a nachází přídavek k silám vlastním. A zde je na místě s Rousseauem prohlásit: „Myslící člověk je zvrhlé zvíře.“

A to není vše: je-li tato doktrína pravdivá a vzhledem k tomu, že všichni lidé přemýšlí a vynalézají, všichni se fakticky od první do poslední minuty svého života nepřetržitě pokoušejí přírodní síly využívat k tomu, aby udělali víc za vynaložení menšího úsilí, ulevili práci své, nebo těch, kterým za ni platí, aby dosáhli co možná nejvyšší míru uspokojení za co možná nejnižší míry práce, pak z toho nutně vyplývá, že veškeré lidstvo se žene k úpadku právě kvůli této inteligentní snaze o pokrok, jež každého člověka jen sužuje.

Na základě statistiky by se pak nutně muselo odvodit, že obyvatelé Lancastru z této pravlasti strojů utečou hledat práci do Irska dosud stroji nedotčeného, a na základě historie zas, že barbarství zatemňuje období civilizace, která zas rozkvétá v dobách nevědomosti a barbarství.

Ve změti těchto protichůdných tvrzení nás cosi bezpochyby šokuje a varuje, že tento problém skrývá prvek rozřešení, který nebyl dostatečně rozvinut.

Hle, v čem spočívá celé tajemství: za tím, co je vidět, leží to, co není vidět. Pokusím se to osvětlit. Mé dokazování však bude jen opakováním již řečeného, neboť se jedná o jeden a ten samý problém.

Lidé z přirozeného sklonu vyhledávají, nezabrání-li se jim v tom násilím, láci — tedy to, co jim ušetří práci a zároveň poskytne stejné uspokojení — ať už tato výhoda pochází od dovedného Výrobce zahraničního, nebo od dovedného Výrobce užívajícího stroje.

Teoretická námitka, která se proti tomuto sklonu vznáší, je v obou případech stejná. V prvém i druhém případě se mu vytýká, že pod jeho vlivem na část pracovního trhu napohled dopadne nečinnost. Vězte tedy, že nezpůsobuje nečinnost, nýbrž ona pracovní místa uvolňuje pro činnost jinou.

Z toho důvodu se před něj v obou případech staví praktická překážka, násilí. Zákonodárce zapovídá zahraniční konkurenci a zakazuje konkurenci strojů. — Existuje snad jiný způsob, jak přirozený sklon všech lidí zastavit než ten, že se jim odebere svoboda?

Pravda, v mnoha zemích zákonodárce udeří pouze na jednu z těchto dvou konkurencí a spokojí se s tím, že nad druhou naříká. To dokazuje jedinou věc, totiž že v oné zemi je zákonodárce nedůsledný.

To by nás však nemělo překvapovat. Ubírá-li se člověk špatnou cestou, je vždy nedůsledný, jinak by lidstvo vyhynulo. Nikdy jsme nebyli, ani nebudeme svědky toho, že by byl nějaký mylný princip doveden až do konce. Na jiném místě jsem poznamenal, že nedůslednost je hranicí absurdity. Mohl bych k tomu dodat, že je také zároveň jejím důkazem.

Přistupme k našemu dokazování; nebude dlouhé.

Kuba Prosťáček měl dva franky, které nechal vydělat dvěma dělníkům.

Znenadání si představí soustavu lan a závaží, které práci zkrátí na polovinu.

Dosáhne tím stejného užitku, ušetří jeden frank a propustí jednoho z dělníků.

Propustí jednoho z dělníků; to je to, co je vidět.

Maje na očích pouze toto, jeden by řekl: „Hle, jaká bída z pokroku civilizace plyne, jakou zhoubu přináší rovnosti svoboda. Lidská mysl dosáhla nějaké vymoženosti a hned vzápětí jeden dělník navždy padá do propasti chudoby. Možná však bude Kuba Prosťáček nadále zaměstnávat oba dělníky, ale bude jim dávat jen po 10 sou, budou si totiž konkurovat a nechají se najmout za nižší cenu. Tímto způsobem se z bohatých stávají bohatší a z chudých chudší. Společnost se musí přetvořit.“

Nádherný závěr, co dělá čest předešlému úvodu.

Ovšem úvod a závěr – to vše je naštěstí mylné, protože za tou polovinou jevu, co je vidět, se skrývá druhá polovina, co není vidět.

Nevidíme frank, který Kuba Prosťáček ušetří ani nezbytné důsledky této úspory.

Kuba Prosťáček díky svému vynálezu zaplatí k tomu, aby dosáhl určitého užitku, za pracovní sílu pouze frank a další frank mu zbude.

Najde-li se tedy na světě dělník nabízející své nečinné ruce, jistě se také najde i kapitalista nabízející svůj nečinný frank. Tyto dva články se najdou a sloučí.

Je nabíledni, že vztah mezi nabídkou a poptávkou práce, mezi nabídkou a poptávkou platu se vůbec nezměnil.

Vynález a jeden dělník zaplacený prvním frankem nyní vykonávají práci, kterou předtím vykonávali dělníci dva.

Druhý dělník, původně zaplacený druhým frankem, se teď zaměstnává něčím novým.

Co se tedy na světě změnilo? Národnímu hospodářství se dostalo o statek navíc, jinými slovy vynález pro lidstvo představuje bezplatnou vymoženost, bezplatný zisk.

Z formy, jíž jsem své dokazování obdařil, by si člověk mohl vyvodit tyto důsledky:

„Veškeré plody pocházející ze strojů sklízí jen a jen kapitalista. Námezdní třída, jež na sobě zavedení strojů pocítí jen přechodně, z nich nikdy zisk mít nebude, protože podle vás samých dojde jen k realokaci části národní práce, aniž by jí, pravda, ubylo, ale také jí nepřibude.“

Účelem tohoto dílka není rozřešit všechny námitky. Jeho jediným záměrem je vyvrátit velmi nebezpečný a nadmíru rozšířený předsudek obyčejného lidu. Chtěl jsem dokázat, že nový stroj neuvolní jen určitý počet paží, nutně zároveň uvolní prostředky na jejich zaplacení. Tyto ruce a prostředky se sloučí ve výrobě něčeho, což by před vynálezem nebylo možné; z toho vyplývá, že konečný důsledek vynálezu představuje zvýšení uspokojených potřeb za stejné míry práce.

Kdo z tohoto zvýšení uspokojených potřeb těží?

Ano, v první řadě kapitalista, vynálezce, ten první, kdo s úspěchem použije stroj, který je odměnou jeho génia a odvahy. Ať už úsporu, kterou v tomto případě, jak jsme viděli, učiní na výrobních nákladech, vydá jakýmkoli způsobem (a vždy ji vydá), ta zaměstná právě tolik rukou, kolik jich uvolnil stroj.

Konkurence jej však brzy donutí, aby prodejní cenu snížil v rozsahu samotné úspory.

Pak už z prospěchu vynálezu netěží vynálezce, nýbrž ten, kdo si jej koupí: spotřebitel, veřejnost včetně dělníků, jedním slovem lidstvo.

Není vidět, že Úspora, z níž těží všichni spotřebitelé, utváří fond, z něhož mohou platy náhradou načerpat to, co vysušil stroj.

Vrátíme-li se k předchozímu příkladu, Kuba Prosťáček tedy obdrží výrobek, přičemž za mzdy utratí dva franky.

Díky vynálezu ho pracovní síla přijde už jen na jeden frank.

Dokud tento specifický výrobek prodává za stejnou cenu, jeho zhotovení zaměstná o dělníka méně, to je to, co je vidět; ovšem frank, který Kuba Prosťáček ušetřil, zaměstná o dělníka navíc: to je to, co není vidět.

V momentě, kdy je Kuba Prosťáček v důsledku přirozeného chodu věcí nucen snížit cenu výrobku o jeden frank, neušetří už nic; už nevloží jeden frank do národního hospodářství tím, že by zadal nějakou výrobu. V tomto ohledu jej však nahradí ten, kdo onen frank získá, tedy lidstvo. Kdokoli si Kubův výrobek koupí, zaplatí o frank méně, jeden frank ušetří a nutně tuto úsporu použije ve prospěch mzdového fondu: to je to, co není vidět.

V otázce strojů se nabízelo i další řešení založené na faktech.

Mohli jsme slyšet: „Stroj zmenšuje výrobní náklady a snižuje cenu výrobku. Snížení ceny vyvolává zvýšení spotřeby, ta si žádá zvýšení produkce a nakonec i nasazení stejného počtu dělníků, či dokonce víc, než jich bylo třeba před zavedením vynálezu. Jako důkaz se uvádí polygrafie, přádelnictví, tisk atd.“

To není vědecké dokazování.

Nutně by z toho vyplývalo, že bude-li spotřeba toho specifického výrobku, o který běží, zcela nebo zhruba neměnná, zavedení strojů by bylo na úkor zaměstnanosti. — A tak tomu není.

Dejme tomu, že v určité zemi nosí všichni lidé klobouk. Podaří-li se s pomocí stroje snížit jejich cenu o polovinu, neplyne z toho nutně, že jejich spotřeba stoupne na dvojnásobek.

Bude se v takovém případě tvrdit, že část národního trhu práce bude stižena nečinností? Na základě soudu obyčejného lidu ano. Podle mě však nikoli; třebaže se v oné zemi nekoupí ani o klobouk navíc, celkový mzdový fond na tom nijak tratit nebude; o co méně půjde do kloboučnického průmyslu, o to vyšší bude Úspora všech spotřebitelů, z níž půjdou platy pracovní síle odstavené zavedením stroje, což podnítí nový rozvoj ve všech průmyslových odvětvích.

A tak to chodí. Pamatuju noviny za 80 franků, nyní stojí 48. To pro předplatitele znamená úsporu 32 franků. Není jisté, nebo alespoň nutné, že oněch 32 franků zamíří zpět do novinového průmyslu; ovšem je jisté a nutné, že pokud nezamíří tam, zamíří jinam. Jeden si pořídí více novin, druhý se lépe nají, třetí se lépe oblékne, čtvrtý si obstará lepší nábytek.

Tak jsou všechna hospodářská odvětví propojena. Tvoří rozsáhlý celek, jehož jednotlivé části komunikují tajnými kanály. Co se ušetří na jedné, přináší prospěch částem všem. Důležité je dobře pochopit, že úspory nikdy, ale nikdy nejdou na úkor pracovního trhu a mezd.

IX. Úvěr

Lidé vždy, ale zejména během posledních let, snili o tom, že se bohatství stane všeobecně dostupným, bude-li všeobecně dostupný úvěr.

Nemyslím si, že bych přeháněl, když povím, že jen po únorové revoluci[20] pařížské lisy vyvrhly více než 10 tisíc brožurek velebících řešení tohoto Sociálního problému.

V základech tohoto řešení však želbohu leží čirý optický klam, je-li vůbec možné, aby v základech čehokoli stál klam.

Nejprve začnou zaměňovat kovové peníze s výrobky, poté peníze papírové s těmi kovovými a holedbají se, že z těchto dvou záměn získali něco skutečného.

V této věci je nezbytně nutné zapomenout na stříbro, mince, bankovky a další nástroje, jejichž prostřednictvím výrobky přecházejí z ruky do ruky, a soustředit se na výrobky samé, co jsou těmi skutečnými předměty úvěru.

Půjčí-li si totiž oráč 50 franků na koupi pluhu, nepůjčuje si ve skutečnosti oněch 50 franků, ale pluh.

Půjčí-li si obchodník 20 tisíc franků na koupi domu, nepůjčuje si oněch 20 tisíc franků, ale dům.

Peníze zde figurují jen proto, aby se několik stran snadněji domluvilo.

Petr nemusí být ochoten zapůjčit svůj pluh, zatímco Jakub může být ochoten zapůjčit své peníze. Co tedy provede Vilém? Půjčí si peníze od Jakuba a od Petra si pluh koupí.

Ovšem nikdo si peníze nepůjčuje pro peníze samé. Člověk si peníze půjčuje proto, aby získal výrobek.

Jenže v žádné zemi nelze z ruky do ruky předat více výrobků, než kolik jich v té zemi je.

Ať už je suma mincí a bankovek oběhu jakákoli, množina dlužníků nemůže získat více pluhů, domů, nástrojů, zásob, surovin, než může dodat množina věřitelů.

Musíme si jasně uvědomit, že u každého dlužníka se předpokládá existence věřitele, každá výpůjčka implikuje půjčku.

Je-li tomu tak, čím dobrým mohou úvěrové instituce přispět? Mohou ulehčit spojení a dohodu mezi věřiteli a dlužníky. Nemohou však přispět k tomu, že okamžitě naroste množství vypůjčovaných a půjčovaných předmětů.

Právě toho se ale snaží dosáhnout Reformátoři, chtějí jediné, totiž poskytnout pluhy, domy, nářadí, zásoby, suroviny všem, kteří po nich touží.

A jak si představují, že toho dosáhnou?

Chtějí, aby za půjčku ručil stát.

Podívejme se na celou záležitost podrobněji, neboť vedle toho, co je vidět, obsahuje i něco, co není vidět. Vynasnažme se nazřít obé.

Dejme tomu, že na celém světě se nachází jediný pluh a o ten se uchází dva oráči.

Petr vlastní jediný pluh, který je ve Francii k dispozici. Jan a Jakub by si jej chtěli vypůjčit. Jan pro svou poctivost, majetek, dobrou pověst nabízí záruky. Lidé mu věří, má kredit. Jakub důvěru nevzbuzuje, nebo ji vzbuzuje méně. Přirozeně dojde k tomu, že Petr zapůjčí pluh Janovi.

V ten okamžik však zasáhne Stát a pod vlivem socialismu Petrovi poví: „Půjčte svůj pluh Jakubovi, za proplacení půjčky ručím, Janova záruka se té mé nevyrovná, ten za sebe ručí sám, za mě, pravda, neručí nikdo, avšak disponuji bohatstvím všech daňových poplatníků; v případě potřeby vám jistinu i úroky proplatím z jejich peněz.“

Následkem toho Petr svůj pluh zapůjčí Jakubovi: to je to, co je vidět.

Socialisté si mnou ruce řkouce: „Vida, jak se náš plán vydařil. Díky intervenci Státu má nebohý Jakub pluh. Už nebude muset zemi rýt; hle, už se ubírá cestou k blahobytu. To vše k jeho prospěchu a k zisku celého národa.

Co vás nemá, pánové, není to k zisku celého národa, neboť zde narážíme na to, co není vidět.

Není vidět, že pluh získal Jakub jen proto, že jej nezískal Jan.

Není vidět, že pokud bude Jakub orat místo rytí, Jan bude nucen rýt místo orání.

Následkem toho není to, co se považovalo za nárůst půjček, nýbrž jejich realokace.

Nadto není vidět, že tato realokace přivozuje dvě hluboké křivdy.

Křivdu vůči Janovi, který úvěr pro svou poctivost a pracovitost po zásluze získá, ale nakonec o něj přijde.

Křivdu vůči daňovým poplatníkům, kteří jsou nuceni uhradit dluh, s nímž nemají co do činění.

Co když někdo namítne, že vláda Janovi nabízí stejné výhody jako Jakubovi? Poněvadž je k dispozici pluh jediný, nemohou být půjčeny dva. Celý argument vždy skončí konstatováním, že díky zásahu Státu se vypůjčí více, nežli lze půjčit, protože onen pluh zde zastupuje veškerý disponibilní kapitál.

Pravda, zjednodušil jsem celou operaci na tu nejjednodušší podobu; pokuste se však podobným metrem poměřit ty nejsložitější vládní úvěrové instituce a přesvědčíte se o tom, že mohou dosáhnout pouze tohoto výsledku: mohou úvěr realokovat, nikoli ho navýšit. V dané zemi byl v daném čase jen určitý úhrn disponibilního kapitálu a ten byl všechen udán. Ručí-li za něj nesolventní Stát, může tím způsobem zvýšit množství dlužníků, způsobit nárůst úrokové míry (stále na vrub daňového poplatníka), nemůže tak ale zvýšit počet věřitelů a celkové množství půjček.

Ať se mi však vůbec nepřičítá odpověď, před níž mě chraň Bůh. Tvrdím, že zákon by vůbec neměl půjčky uměle podporovat; netvrdím však, že by jim měl uměle bránit. Pokud se v našem či jiném systému půjček vyskytnou překážky, které by šíření a poskytování úvěru bránily, Zákon by je měl odstranit; není nic lepšího, nic spravedlivějšího. To musí po Zákonu požadovat, zároveň se svobodou, všichni Reformátoři hodni toho jména.

X. Alžírsko

Hle, na tribuně se dohaduje čtveřice řečníků. Nejprve mluví všichni najednou, posléze jeden po druhém. O čem promlouvají? O překrásných věcech, bezpochyby o velikosti a síle Francie, o nutnosti sít, aby se mohlo sklízet, o skvělé budoucnosti naší obrovské kolonie, o tom, jak by bylo výhodné nalít do těchto dálav naší přetékající populaci atd., atd.; úžasné příklady výřečnosti, pokaždé vyšperkované tímto závěrem:

„Odhlasujte (přibližně) 50 milionů franků, aby se v Alžírsku mohly vybudovat přístavy a silnice, na přepravu kolonistů, na výstavbu jejich domů, vyklučení polí. Ulevíte tím francouzskému pracujícímu, podpoříte zaměstnanost v Africe a marseilleský obchod díky vám rozkvete. Všichni na tom vydělají.“

Ano, to je všechno pravda, pokud těch 50 milionů bereme do úvahy od okamžiku, kdy je Stát vydává; pokud se díváme, kam jdou, a ne odkud přišly; jestliže uvážíme dobro, jež přinesou na cestě z pokladnice výběrčích, a nikoliv způsobené zlo a dobro, kterému se zamezilo, když do ní putovaly; ano, z tohoto omezeného úhlu pohledu na tom všichni vydělají. Dům postavený v zemi Berberů, to je to, co je vidět; přístav vyhloubený v zemi Berberů, to je to, co je vidět; zaměstnanost vyvolaná v zemi Berberů, to je to, co je vidět; o něco méně rukou ve Francii, to je to, co je vidět; velký pohyb zboží v Marseille, to je stále to, co je vidět.

Ovšem máme tu jinou skutečnost, která není vidět. Oněch 50 milionů franků, co utratil Stát, už nemůže, jak by byl býval učinil, utratit daňový poplatník. Od dobra přisuzovaného veřejným výdajům musíme pokaždé odečíst zlo výdajů soukromých, kterým tím bylo zamezeno; — pokud tedy nepřistoupíme k tvrzení, že Kuba Prosťáček by s poctivě vydělanými pěti franky, které uchvátily daně, beztak nic neudělal; to je ovšem absurdní tvrzení, uvážíme-li, že pokud si je s námahou vydělal, jistě doufal, že si jimi poslouží k uspokojení svých potřeb. Nechal by kolem své zahrádky vztyčit plot, ale už nemůže, to je to, co není vidět. Nechal by meliorovat své políčka, ale už nemůže, to je to, co není vidět. Přistavil by další patro chalupy, ale už nemůže, to je to, co není vidět. Rozšířil by své řemeslné náčiní, ale už nemůže, to je to, co není vidět. Lépe by se stravoval a šatil, svým synům by zajistil lepší vzdělání, zvýšil by věno své dceři, ale už nemůže, to je to, co není vidět. Vstoupil by do svépomocného spolku, ale už nemůže, to je to, co není vidět. Požitky, jež mu byly odepřeny, uzmuté prostředky, které zamezily jeho rukám činit, na straně jedné a na druhé straně práce kopáče, truhláře, kováře, krejčího, učitele z jeho vísky, již by podpořil, ale nedojde k ní, to je stále to, co není vidět.

S budoucí prosperitou Alžírska se hodně počítá; budiž. Nechť se ale také vezme do úvahy úpadek, který kvůli tomu mezitím nevyhnutelně dopadne na Francii. Ukazují mi, jak vzkvétá obchod v Marseille; jestliže k němu dochází ze přispění daní, vždycky najdu nějaký rovnocenný obchod potlačený ve zbytku země. Tvrdí: „Tento kolonista přepravený do země Berberů představuje pro zbytek zbývající francouzské populace úlevu.“ Načež odpovídám: „Jak je možné, že při přepravě onoho kolonizátora do Alžíru se tam přepravilo též dvakrát či třikrát více kapitálu, než za který by mohl žít ve Francii?“[21]

Celou dobu jsem sledoval jediný záměr, totiž aby čtenář pochopil, že za zjevným dobrem každého veřejného výdaje se skrývá mnohem hůře rozeznatelné zlo. Chtěl bych docílit toho, jak jen bude v mých silách, aby si čtenář uvykl vidět jedno i druhé a obé zvažovat.

Každý návrh veřejného výdaje se musí posoudit bez ohledu na údajné povzbuzení zaměstnanosti, jež z něj vyplývá, protože toto povzbuzení je pouhý přelud. Co v tomto ohledu učiní veřejný výdaj, učinil by též výdaj soukromý. Otázka práce a zaměstnanosti tedy stojí zcela mimo debatu.

Smyslem tohoto spisu není hodnotit vlastní hodnotu veřejných výdajů v Alžírsku.

Nemohu si ale odpustit obecný postřeh. Předpoklad bývá vždy nepříznivý vůči kolektivním výdajům získaným prostřednictvím zdanění. A proč? Z tohoto důvodu:

V první řadě tím vždy krapet tratí spravedlnost. Kuba Prosťáček, který si oněch pět franků vydělal v potu tváře a s vidinou nějakého požitku, je přinejmenším mrzutý, když státní pokladna zasáhne, požitek mu odejme a přidělí někomu jinému. Není pochyb o tom, že dobré odůvodnění tohoto činu je teď na státní pokladně, nebo na těch, co ji spravují. Viděli jsme, že Stát uvedl zdůvodnění hanebné řka: „Díky těmto pěti franků dám lidem práci.“ Kuba Prosťáček (jakmile prozře) neopomene odvětit: „K ďasu! Díky těmto pěti frankům jim dám práci i já sám.“

Dáme-li tento důvod stranou, ty ostatní se vyjeví ve své nahotě a debata mezi státní pokladnou a Kubou Prosťáčkem se rázem zjednoduší. Pokud mi Stát poví: „Oněch pět franků ti beru, abych zaplatil četníka, jenž bude místo tebe bdít nad tvou bezpečností; — na vydláždění ulic, jimiž se den co den ubíráš; — na provoz soudů, co prosazují tvé vlastnictví a svobodu; — na stravu vojáka, který brání naše hranice,“ nepochybuji o tom, že je Kuba Prosťáček zaplatí beze slova, anebo se šeredně mýlím. Avšak řekne-li mu Stát: „Oněch pět franků ti beru, abych ti dal jeden sou[22] jako prémii v případě, že budeš dobře vzdělávat své pole; — abych tvého syna naučil tomu, co ty ho naučit nechceš; — aby si pan ministr mohl přidat stý chod na své hostině; — na vybudování chýše v Alžírsku, ovšem s tou výhradou, že ti budu brát rok co rok o pět franků navíc na vydržování kolonisty a dalších pět na vydržování generála, co bude dohlížet na vojáky atd.,“ mám za to, že se chudák Kuba rozkřikne: „Tento právní systém nápadně připomíná, jak to chodí v lese u Bondy!“[23] A vzhledem k tomu, že Stát námitku předpokládá, co provede? Všechno zamlžuje; vynáší právě onen hanebný důvod, jenž by na danou otázku neměl mít žádný vliv; rozebírá dopad pěti franků na zaměstnanost; ukazuje na kuchaře a dodavatele pana ministra; ukazuje na osadníka, vojáka a generála vydržovaného těmi pěti franky; ukazuje na to, co je vidět, a pokud se to Kuba Prosťáček nenaučí vyvažovat tím, co není vidět, bude oklamán. A proto se jej snažím poučit mocnými dávkami opakování téhož.

Ze skutečnosti, že veřejné výdaje realokují zaměstnanost, aniž by ji zvyšovaly, vyplývá v jejich neprospěch druhá a závažná námitka. Realokovat práci znamená přemístit i pracující, to jest narušit přirozené zákony, podle nichž je populace na určitém teritoriu uspořádána. Jestliže se oněch 50 milionů nechá daňovému poplatníkovi, jehož najdeme po celé Francii, povzbudí práci v každé ze 40 tisíc obcí naší vlasti; nabírají funkci pojítka každého k vlastní rodné hroudě; rozdělí se mezi všechny možné pracující a mezi všechna myslitelná hospodářská odvětví. Zatímco pokud Stát oněch 50 milionů odebere občanům, soustředí a vydá je na daném místě, přitáhne na toto místo poměrné množství realokované práce, odpovídající množství přesídlených pracujících, populaci nestabilní, deklasovanou a troufám si tvrdit nebezpečnou, jakmile se fond vyčerpá! — Následně však dochází k tomuto (čímž se vracím k pojednávanému tématu): tato horečná aktivita, takříkajíc vtěsnána do omezeného prostoru, všem bije do očí, to je to, co je vidět; lid tleská, udiven lehkostí a krásou celého postupu se domáhá toho, aby se k němu přistoupilo znovu a ve větší míře. Ovšem stejné množství práce, pravděpodobně mnohem účelnější, odsouzené k nečinnosti všude jinde ve Francii, to je to, co není vidět.

XI. Spořivost a přepych

To, co je vidět, zastiňuje to, co není vidět, nejen ve věcech veřejných výdajů. Tento fenomén, nechávaje ve stínu polovinu politické ekonomie, vede k falešné morálce. Přivádí národy k přesvědčení, že jejich morální a materiální zájmy stojí v protikladu. Může být něco více skličujícího a žalostnějšího? Vizte:

Každý otec si klade za úkol naučit své děti řádu, spořádanosti, šetřivosti, hospodárnosti, umírněnosti ve výdajích.

Každé náboženství brojí proti okázalosti a přepychu. To je bezpochyby velmi dobře; ovšem, na druhou stranu, k nejpopulárnějším průpovědím patří tyto:

„Hromadění peněz vysouší žíly národa.“

„Z přepychu velkých plyne blahobyt malých.“

„Marnotratníci přichází na mizinu, ale obohacují Stát.“

„To z nadbytku bohatého klíčí chléb chudého.“

Jak vidno, aspekt morální a ten ekonomický si zde očividně protiřečí. Kolik vznešených duchů na tento rozpor poukázalo, načež spočinuli v klidu! Nikdy jsem to nedokázal pochopit; zdá se mi totiž, že nelze zakusit nic bolestnějšího než pozorovat dvě protichůdné tendence lidské přirozenosti. Jakže? První i druhá krajnost vede lidstvo do úpadku. Šetří-li, upadá do bídy; poddá-li se marnotratnosti, klesá do morálního bahna!

Bohudík ukazují tyto lidové maximy Spořivost a Přepych ve špatném světle, berou zřetel pouze na bezprostřední následek, co je vidět, a nikoli na účinek pozdější, co není vidět. Pokusme se toto neúplné hledisko napravit.

Bratři Mondor a Ariste si rozdělili dědictví po otci a každý z nich má 50 tisíc franků renty. Mondor, poslušen módě, provozuje filantropii. Jak se říká, peníze ho pálí v kapse. Mobiliář obnovuje několikrát do roka, ekvipáž každý měsíc; lidé probírají důvtipné jednání, k němuž se uchýlil, aby se peněz zbavil co nejrychleji; zkrátka a dobře, i světáci z románů Balzaka a Alexandra Dumase před ním blednou.

Jen si poslechněte ten koncert chvalozpěvů, jenž ho vždy obklopuje: „Vykládejte nám o Mondorovi! Ať žije Mondor! Je dobrodincem dělníka; ochráncem lidu. Ve skutečnosti si libuje v hýření, kterým oslňuje kolemjdoucí; důstojnost jeho i lidská tím tak trochu trpí… Ale což! Není-li užitečný sám, učiní se užitečným prostřednictvím svého bohatství. Dává peníze do oběhu; dodavatelů na jeho dvoře neubývá a odchází vždy spokojeni. Neříká se snad, že mince jsou kulaté proto, aby se kutálely?“

To Ariste pojal docela jiný plán. Není-li přímo sobec, pak přinejmenším individualista, své výdaje totiž promýšlí, vyhledává jen umírněné a rozumné požitky, rozvažuje budoucnost svých dětí, jedním slovem hospodaří.

A co se o něm šíří mezi lidmi?

„K čemu je dobrý tenhle bohatec lakomá? Jeho prostý život bezpochyby skrývá cosi působivého a dojemného; je to přece jen člověk, laskavý a šlechetný, ale kalkuluje. Neutrácí všechny své příjmy. Jeho palác neoplývá ustavičným leskem a nekonečným proudem hostí. Kterak si získá vděk čalouníků, výrobců kočárů, koňských handlířů a cukrářů?“

Tyto soudy, neblaze působící na mravní principy, se zakládají na jedné věci, která bije do očí: marnotratníkovy výdaje; a na další skutečnosti, jež zraku uniká: stejné, či dokonce vyšší výdaje jeho spořivého bratra.

Pokud božský původce věci uspořádal v tomto případě jako ve všem ostatním natolik obdivuhodně, pak nejenže se Politická ekonomie a Morálka nestřetávají, ale jsou ve shodě, a Aristova moudrost není pouze důstojnější, ale nadto výnosnější než Mondorovo bláznovství.

A říkám-li výnosnější, nemám tím na mysli výnosnější jenom pro Arista, nebo dokonce pro společnost obecně, nýbrž výnosnější pro nynější pracující a současné hospodářství.

K doložení tohoto tvrzení stačí vnitřnímu zraku předložit ony skryté důsledky lidského jednání, které tělesné oči nevidí.

Ano, zjevné následky Mondorovy marnotratnosti se nedají přehlédnout: jeho berliny, landauery, faetóny, půvabné nástropní malby, bohaté koberce, skvostnost jeho sídla. Každý ví, že jeho plnokrevníci běhají dostihy. „Jaký to dobrý člověk, místo aby něco ze svých příjmů ušetřil, nejspíš svůj kapitál stravuje.“ — To je to, co je vidět.

Co se stane s příjmy Arista, není z pohledu zájmu pracujících tak snadné vypozorovat. Sledujme však jejich stopu, přesvědčíme se, že všechny do posledního sou zaměstnají pracující stejně jako příjmy Mondorovy. Pouze s jediným rozdílem: Mondorovo zběsilé utrácení se bude bez ustání snižovat a je odsouzeno k nevyhnutelnému konci; uvážlivá vydání Aristova se budou rok od roku zvyšovat.

A pokud je tomu tak, pak se obecný zájem s morálkou bezpochyby shoduje.

Ariste za sebe a za chod svého domu ročně utratí 20 tisíc franků. Pokud by mu to nestačilo ke štěstí, nezasloužil by si, aby jej nazývali moudrým. — Nesnáze tížící chudé vrstvy se jej dotýkají; cítí morální závazek nějak jim odlehčit, a tak obětuje 10 tisíc franků na dobročinnost. — Mezi obchodníky, výrobci a zemědělci má přátele, kteří přechodně čelí těžkostem. Nejprve se o jejich situaci informuje, aby jim následně obezřetně a účinně pomohl, této činnosti vyměří dalších 10 tisíc franků. — A nakonec nezapomíná na věno dcer, na zajištění budoucnosti synům, a proto si předsevezme každý rok ušetřit a investovat 10 tisíc franků.

Níže rozvrh, jak Ariste nakládá se svými příjmy.

1. Osobní výdaje - 20 000 fr.

2. Dobročinnost - 10 000

3. Pomoc přátelům - 10 000

4. Úspory - 10 000

Proberme znovu každou z těchto položek a uvidíme, že vše do posledního sou přijde do národního hospodářství.

1. Osobní výdaje. Co se týče pracujících a dodavatelů, má tato položka naprosto stejný dopad jako obdobný výdaj Mondorův. To je nabíledni; už to dále neprobírejme.

2. Dobročinnost. Tomuto účelu věnovaných 10 tisíc též napojí hospodářství; přijdou pekaři, řezníkovi, obchodníku s oblečením a nábytkem. Ovšem chléb, maso a oblečení neposlouží přímo Aristovi, ale těm, kteří jej nahradí. Tato prostá záměna jednoho spotřebitele druhým hospodářství obecně vzato nijak nezasáhne. Ať už pět franků utratí Ariste, anebo nějakého chudáka vyzve, aby je utratil za něj, je jedno a to samé.

3. Pomoc přátelům. Přítel, jemuž Ariste půjčí nebo dá 10 tisíc franků, je nedostane proto, aby ty peníze uschoval; to by odporovalo naší hypotéze. Použije sumu na zaplacení zboží nebo umoření dluhu. V prvním případě se hospodářství dostane povzbuzení. Troufn1e si někdo tvrdit, že získá víc, jestliže si Mondor koupí za 10 tisíc franků plnokrevníka, než když Ariste nebo jeho přítel pořídí za 10 tisíc franků látku? Pokud suma poslouží k umoření dluhu, výsledkem bude, že se objevuje třetí osoba, věřitel, co si přijde na 10 tisíc franků, ovšem bezesporu jich využije k něčemu při svém obchodování, v továrně, při těžbě nerostných surovin. Jedná se o prostředníka navíc mezi Aristem a pracujícími. Mění se jméno, výdaj zůstává a stejně tak i povzbuzení hospodářství.

4. Úspory. Zbývá 10 tisíc ušetřených franků; — právě zde to vypadá, co se týče podpory umění, hospodářství, zaměstnanosti, pracujících, že má Mondor nad Aristem podstatně navrch, třebaže z morálního hlediska má zas trochu navrch Ariste.

Takové rozpory mezi vznešenými zákony přírody sleduji vždycky s fyzickou, takřka bolestnou, těžkostí. Pokud by lidstvo bylo omezeno na volbu mezi dvěma stranami, z nichž jedna by zasáhla jeho zájmy, zatímco druhá jeho svědomí, museli bychom si nad budoucností lidstva zoufat. Naštěstí tomu tak není. — K tomu, aby Ariste v našich očích získal ekonomickou stejně jako morální převahu, stačí porozumět tomuto utěšujícímu axiomu, který, třebaže se tváří jako paradox, neplatí o nic méně: Šetřit, to znamená utrácet.

Jaký má Ariste, uspořiv oněch 10 tisíc franků, záměr? Má v úmyslu zakopat dva tisíce pětifranků na zahradě? Ale kdež, hodlá rozmnožit svůj kapitál a příjmy. Těmito penězi, co nepoužije k uspokojení osobních potřeb, si poslouží k nákupu pozemků, domu, státních obligací, k hospodářským podnikům, anebo je investuje u obchodníka, či bankéře. Sledujte pohyb peněz v každé z těchto hypotéz a přesvědčíte se o tom, že prostřednictvím prodejců, nebo dlužníků napojí hospodářství stejně jistě, jako kdyby je Ariste podle vzoru svého bratra směnil za nábytek, šperky a koně.

Když totiž Ariste za těch 10 tisíc franků nakoupí pozemky nebo dluhopisy, činí tak s vědomím, že tuto sumu nepotřebuje utratit, a právě to mu vyčítáte.

Ovšem ten, co mu pozemky nebo dluhopisy prodává, tak činí s vědomím, že oněch 10 tisíc franků potřebuje za něco vydat.

Z hlediska pracující třídy panuje, co se týče povzbuzení hospodářství, mezi chováním Aristovým a Mondorovým jediný rozdíl; Mondor své vydání uskutečňuje přímo sám, udává se v jeho okolí, je vidět. Vydání Aristovo probíhá zčásti skrze prostředníky a daleko od něj, není vidět. Avšak výdaj, který není vidět, se ve skutečnosti a v očích toho, co dokáže spojit příčiny a důsledky, jeví stejně jistý jako ten, co je vidět. V obou případech to dokazují peníze v oběhu a fakt, že v trezoru moudrého ani rozhazovačného bratra už žádné další nezbyly.

Tvrzení, že Šetření hospodářství reálně škodí, je tedy nesmyslné. V tomto ohledu má stejně blahodárné účinky jako Přepych.

Nakolik má však nad Přepychem navrch, pokud úvaha namísto hodiny, co utíká, zahrne delší období!

Uplynulo deset let. Co se stalo s Mondorem a jeho bohatstvím, jeho obrovskou popularitou? Vše se vypařilo, Mondor se zruinoval; místo aby rok co rok tělo společnosti napájel 60 tisíci franky, stal se jejím břemenem. V každém případě už dále nečiní potěšení svým dodavatelům, neplatí už za podpůrce umění a hospodářství, dělníci už z něj nic nemají stejně jako jeho potomci, které zanechal v bídě.

Na konci týchž let Ariste nejenže nadále pouští do oběhu všechny své příjmy, ale nadto dává do oběhu každý rok příjmy o něco vyšší. Navyšuje národní kapitál, tedy fond, co napájí mzdy, a protože z velikosti tohoto fondu vyplývá pracovní poptávka, přispívá Ariste k postupnému zvyšování mezd pracující třídy. Po jeho smrti za sebou zanechá potomky, jež vedl k tomu, aby jej v tomto díle pokroku a civilizace zastoupili.

Z morálního hlediska se nadřazenost Šetření nad Přepychem nedá popřít. Jakou útěchu skýtá pomyšlení na to, že pro každého, kdo se nezastaví u bezprostředních následků jednotlivých jevů a dokáže ve svém zkoumání dojít až k následkům konečným, je tomu tak i z pohledu ekonomického.

XII. Právo na práci, právo na zisk

„Bratři, složte se mezi sebou, abyste mi mohli dát práci za vámi určenou cenu.“ To je právo na práci, Socialismus elementární, čili ten prvního stupně.

„Bratři, složte se mezi sebou, abyste mi mohli dát práci za mnou určenou cenu.“ To je právo na zisk, Socialismus rafinovaný, čili ten druhého stupně.

První i druhý z nich přežívá díky těm svým následkům, co jsou vidět. Zacházejí na ty své následky, co nejsou vidět.

To, co je vidět, jsou práce a zisky podnícené daněmi uvalenými na veřejnost. To, co není vidět, jsou práce a zisky, co by způsobil ten samý příspěvek, pokud by zůstal u poplatníků.

V roce 1848 vystavilo Právo na práci na určitý čas dvojí tvář. To stačilo k tomu jej v očích veřejného mínění znevážit.

Jedna z těchto tváří se nazývala: národní dílny.

Druhá zase: 45 centimů.[24]

Den co den proudily z rue Rivoli do národních dílen miliony franků. To je ta pěkná strana mince.

A zde máme její rub. K tomu, aby mohly z kasy miliony proudit, musely tam nejprve natéci. Z toho důvodu se organizátoři Práva na práci obrátili na daňové poplatníky.

Nuže, sedlák si řekne: „Musím zaplatit 45 centimů. Odřeknu si tedy nějaké ošacení, nedám meliorovat pole a opravit dům.“

Venkovský nádeník si pomyslí: „Pán si odepře ošacení, a tak bude mít švec méně práce; pán nedá meliorovat pole, méně práce bude mít i kopáč; nedá si spravit dům, a tak budou mít méně práce truhlář a zedník.“

Bylo tudíž dokázáno, že na jedné věci se dvakrát vydělat nedá a že k práci hrazené vládou dochází na úkor práce, kterou hradí daňový poplatník. Jakmile vyšlo najevo, že Právo na práci je stejně tak iluzorní jako nespravedlivé, byla to jeho smrt.

Nicméně právo na zisk, které není nic jiného než nadsazené Právo na práci, stále přežívá a výtečně se mu daří.

Není v roli, již společnosti přisoudil protekcionista, cosi hanebného?

Vlastně jí říká:

„Musíš mi nezbytně poskytnout práci, a nadto práci výnosnou. Já hlupák si vybral průmyslové odvětví, kde končím s desetiprocentní ztrátou. Jestliže na mé krajany uvalíš daň o výši 20 franků a odevzdáš mi ji, má ztráta se rázem přemění v zisk. Vždyť každý má Právo na zisk; jsi mi tím povinována.“

Společnost, jež tomuto sofistovi nastaví ucho, vezme na svá bedra daně, aby mu učinila zadost, a neuvědomuje si, že ztráta, kterou dané odvětví zakusí, není o nic méně ztrátou, když jsou ostatní nuceni ji zahladit. Tato společnost si podle mého soudu břímě, jež na ni uvalili, zasluhuje.

Podobně můžeme vidět na četných tématech, která jsem prošel, že nezná-li člověk politickou ekonomii, nechá se oslnit bezprostředním následkem určitého jevu; pokud se s ní obeznámí a pojme do své mysli, pak bude předvídat souhrn všech následků, těch bezprostředních i těch budoucích.[25]

Mohl bych zde podobné zkoušce podrobit hromadu dalších problémů. Odrazuje mne však od toho monotónnost vždy jednotvárného důkazu a omezím se na to, že na Politickou ekonomii budu aplikovat to, co Chateaubriand tvrdí o Historii:

„V historii existují dva druhy následku: ten první – bezprostřední – je znát ihned, ten druhý – vzdálený – zprvu zpozorovat nelze. Tyto důsledky si často odporují ; jedny plynou z naší moudrosti krátkodeché, druhé z moudrosti dlouhodobé. Čin Prozřetelnosti se vyjeví až po činu lidském. Za člověkem se zdvihá Bůh. Popírejte dle libosti tuto svrchovanou moudrost, nemusíte souhlasit s jejím působením, slovíčkařit, nazývat ‚silou okolnostíʻ, nebo ‚rozumemʻ to, co obyčejný lid nazývá ‚Prozřetelnostíʻ; pohlédněte avšak vždy na konec dokonané události a uvidíte, že vedla k opaku toho, co se očekávalo, nebyla-li od samého počátku založena na morálce a spravedlnosti.“

Obchodní bilance[1]

Obchodní bilance se zakládá na víře.

Víme, co je její podstatou: když země dováží více, než vyváží, rozdíl pro ni představuje ztrátu. Stejně tak pokud vývoz převyšuje dovoz, přebytkem vzniká její zisk. To se považuje za axiom a legislativa se mu uzpůsobuje.

V souvislosti s tímto jevem nás pan Mauguin[2] předevčírem s čísly v ruce upozornil, že Francie se v obchodních stycích se zahraničím dopracovala ke způsobu, jak zcela dobrovolně a bez sebemenšího donucení každoročně prodělat 200 milionů.

„Uvědomte si, že jste svým obchodováním během 11 let přišli o 2 miliardy!“

Své neomylné pravidlo aplikoval do detailů a pak pravil: „V roce 1847 jste prodali průmyslové výrobky za 605 milionů a nakoupili jste jich pouze za 152 milionů. Vydělali jste tudíž 450 milionů.“

„Surovin jste nakoupili za 804 milionů a prodali jste jich pouze za 114 milionů; prodělali jste tedy 690 milionů.“

Tomu se říká vyvozovat s neochvějnou naivitou všechny důsledky z absurdního principu! Pan Mauguin odhalil tajemství, jak na účet obchodní bilance pobavit i pány Darblaye[3] a Lebeufa.[4] To je vynikající úspěch a já mu mohu jen závidět.

Dovolte mi platnost pravidla, podle něhož pan Mauguin a všichni protekcionisté vypočítávají zisk a ztrátu, posoudit. Učiním to tak, že vám zde povím o dvou obchodních operacích, jež jsem měl příležitost uskutečnit.

Nacházel jsem se v Bordeaux. Měl jsem sud vína o hodnotě 50 franků; odeslal jsem ho do Liverpoolu a na celnici si do rejstříků zapsali EXPORT V HODNOTĚ 50 FRANKŮ.

Když víno dorazilo do Liverpoolu, prodalo se za 70 franků. Můj obchodní partner těch 70 franků směnil za uhlí, jehož cena se v Bordeaux vyšplhala na 90 franků. Na celnici si spěšně zaznamenali IMPORT V HODNOTĚ 90 FRANKŮ.

Přebytek obchodní bilance z dovozu 40 franků.

Pln důvěry ve své účetní knihy jsem si vždycky myslel, že jsem těch 40 franků vydělal. Od pana Mauiguina se dozvídám, že jsem je prodělal a že o ně Francie kvůli mně přišla.

Jenže proč v tom pan Mauguin spatřuje ztrátu? Předpokládá totiž, že veškerý přebytek po odečtu vývozu od dovozu znamená nutně saldo, které se musí splatit penězi. Kde se však ve vylíčené obchodní operaci, jež představuje ideál všech lukrativních obchodních operací, nachází saldo k zaplacení? Je opravdu tak těžké pochopit, že velkoobchodník porovnává běžné ceny na různých místech a rozhodne se přejít k obchodu, jen pokud má jistotu, nebo přinejmenším štěstí, že se mu vyvezená hodnota vrátí s navýšením. Takže to, co pan Mauguin nazývá ztrátou, by se mělo nazývat ziskem.

Několik dní po tomto obchodu mě pojala prostoduchá lítost; zlobil jsem se, že jsem ho neuskutečnil o něco později. Víno v Bordeaux totiž zlevnilo a v Liverpoolu zdražilo, takže kdybych býval tolik nechvátal, pořídil bych za 40 franků a prodal bych za 100 franků. Opravdu jsem si myslel, že s těmito základy by můj zisk býval byl větší. Od pana Mauguina se dozvídám, že bych utržil drtivější ztrátu.

Moje druhá operace vyústila, pane redaktore, zcela jinak.

Z Périgordu jsem si nechal dovézt lanýže, stály mě 100 franků: byly určeny dvěma slovutným členům anglické vlády za velmi vysokou cenu, kterou jsem se umanul přepočítat na libry. Ach běda! Býval bych lépe udělal, kdybych je byl zhltnul sám (míním tím lanýže, nikoliv libry, nebo toryovce). Býval bych o vše nepřišel, jak se stalo, když loď, co je převážela, hned po výjezdu z přístavu ztroskotala. Celnici, která při této příležitosti nejprve zaznamenala vývoz v hodnotě 100 franků, nikdy nepřišlo nic, co by naproti tomu mohla zapsat.

Tudíž Francie podle pana Mauguina získala 100 franků, neboť o tuto částku vývoz díky ztroskotání lodi převyšuje dovoz. Kdyby se situace vyvinula jinak a já dostal libry za 200 či 300 franků, pak by obchodní bilance byla nevýhodná a Francie by se ocitla ve schodku.

Vědecky vzato je politováníhodné domnívat se, že všechny obchodní počiny, které podle velkoobchodníků vedou ke ztrátě, jsou z pohledu skupiny teoretiků, již proti této doktríně neustále brojí, ziskové.

Z praktického hlediska je však tato situace ještě politováníhodnější, neboť co z ní vyplývá?

Předpokládejme, že by pan Mauguin měl tu moc (a do jisté míry jí vlastně díky obdrženým hlasům disponuje) nahradit propočty i vůli velkoobchodníků vlastními propočty a svou vůlí a dodat, jak prohlásil, „zemi po obchodní a průmyslové stránce vhodnou organizaci a domácímu průmyslu vhodný impulz“. K čemu přikročí?

Veškeré obchody, které by spočívaly v tom, že se v zahraničí levně nakoupí a v tuzemsku dráže prodá, a jež by z produktu učinily doma velmi vyhledávané zboží, by pan Mauguin legislativně zakázal, neboť právě u nich hodnota dovozu převyšuje hodnotu vývozu.

Naopak bude tolerovat a podle potřeby subvencemi (z daní uvalených na veřejnost) podpoří všechny podniky zakládající se na této myšlence: ve Francii nakoupit draze a v zahraničí pak prodat levně; jinak řečeno vyvážet to, z čeho máme užitek, a přivážet na oplátku to, co nám k ničemu není. Ponechá nám tak naprostou volnost, abychom například posílali pařížské sýry do Amsterdamu a přiváželi na oplátku módní amsterdamské zboží do Paříže, neboť lze tvrdit, že při takovém obchodu by nám vyšla příznivá obchodní bilance.

Ano, je to politováníhodná a, troufám si podotknout, pokořující skutečnost, že zákonodárce nechce zainteresované nechat v těchto záležitostech rozhodovat a jednat podle sebe, na své vlastní riziko a nebezpečí. Takto by alespoň každý nesl zodpovědnost za své činy; kdo se splete, toho stihne trest a zase se vzchopí. Když ale zákonodárce vnucuje i zakazuje a hlavu mu zatmí obrovský omyl, tento blud se pak nutně stane pravidlem, podle něhož se začne řídit celý národ. Ve Francii nám hodně záleží na svobodě, ale vůbec nechápeme, co svoboda znamená. Ach, pokusme se ji lépe pochopit, záležet nám na ní bude stále stejně.

Pan Mauguin s nezlomnou sebedůvěrou prohlásil, že se v Anglii nenajde státník, který by nehlásal doktrínu obchodní bilance. Spočítal schodek, jenž podle něj vyplývá z přebytku našeho dovozu, a poté zvolal: „Kdybychom stejnou tabulku vypracovali pro Anglii, zachvěla by se, ale žádný člen Dolní sněmovny Spojeného království by se necítil ohrožen ve své pozici.“

Já ale tvrdím, že pokud bychom Dolní sněmovně Spojeného království sdělili: „Celková hodnota vývozu je vyšší než celková hodnota dovozu,“ tehdy by se cítili ohroženi a pochybuji, že by se našel jediný řečník, který by se odvážil prohlásit, že rozdíl představuje zisk.

V Anglii vládne přesvědčení, že je pro národ důležité, aby dostal více, než vydá. Navíc jsme si povšimli, že všichni velkoobchodníci uvažují podobně, proto se v této záležitosti přikláníme k tomu, aby se u nich uplatnila zásada laissez faire a obchodním transakcím byla zaručena Svoboda.

Zákon

Překroucený zákon. Zákon — a s ním kolektivní síly národa — Zákon, pravím, nejenže odkloněný od svého účelu, ale zavedený k tomu, aby sledoval účel zcela opačný! Zákon se stal nástrojem veškeré hamižnosti místo toho, aby jí zamezoval. Zákon sám se dopouští té nespravedlnosti, již si předsevzal trestat! Mají-li se věci vskutku tak, nesporná vážnost situace mě nutně opravňuje k tomu, abych na ni upozornil své spoluobčany.

Od Boha se nám dostalo daru, Života, jenž v sobě zahrnuje všechny dary ostatní — život tělesný, intelektuální i mravní.

Avšak život sám o sobě se neudrží. Ten, který nám jej daroval, nám svěřil do péče jeho uchování, rozvíjení, zdokonalování.

K tomu nás opatřil souborem úžasných Schopností; vložil nás do prostředí rozličných činitelů. Za užívání našich schopností vůči k těmto činitelům dochází k fenoménu Přizpůsobení, Přivlastnění,[1] jehož prostřednictvím se běh života udá po kruhu, který mu byl vymezen.

Bytí, Schopnosti, Přivlastnění — jinými slovy Osoba, Svoboda, Vlastnictví — to je člověk.

Necháme-li stranou veškerý ideologický jemnocit, můžeme o těchto třech skutečnostech konstatovat, že veškerý lidský právní řád předchází a jsou mu nadřazeny.

Osoba, Svoboda a Vlastnictví neexistují proto, že lidé vyhlásili Zákony. Ba právě naopak, lidé přišli se zákony proto, že Osoba, Svoboda a Vlastnictví už dříve existovaly.

Co je to tedy Zákon? Jak už jsem jinde napsal, jedná se o kolektivní uspořádání Práva jednotlivce na zákonnou ochranu.[2]

Každému z nás se bezpochyby dostalo přirozeně a od Boha práva svou Osobu, Svobodu a Vlastnictví bránit, poněvadž jsou to tři prvky, jež Život utváří a zachovávají, prvky vzájemně se doplňující, přičemž jednomu každému z nich bez toho dalšího nemůžeme porozumět. Čím jiným jsou totiž naše Schopnosti než prodloužením naší Osoby, čím jiným je Vlastnictví než prodloužením našich Schopností?

Má-li každý člověk právo svou Osobu, Svobodu, Vlastnictví bránit, a to i silou, pak více lidí má Právo se spolčit, dohodnout a zřídit společnou Sílu, jež by tuto obranu regulérně zajišťovala.

Princip, raison d’être a legitimita Práva kolektivního tedy spočívá v Právu jednotlivce; cíl a účel Síly společné se pak logicky nemůže lišit od jednotlivých sil, které zastupuje.

Podobně jako nemůže jednotlivec Silou protiprávně ohrozit Osobu, Svobodu a Majetek jiného člověka, nemůže být Síla společná ze stejného důvodu protiprávně užita k tomu, aby zničila Osobu, Svobodu a Majetek určitých lidí nebo společenských vrstev.

Takové zneužití Síly by totiž v prvém i druhém případě protiřečilo našim úvodním premisám. Kdo by si troufal tvrdit, že Síly se nám dostalo nikoli k obraně našich Práv, ale k tomu, abychom pošlapali stejná Práva našich bratří? A platí-li to o izolovaně působící síle každého jednotlivce, jak by to nemohlo platit u síly kolektivní, která je vlastně organizovaným spojením jednotlivých izolovaných sil?

Jedna věc je tedy jistá: Zákon je uspořádáním Přirozeného práva na zákonnou ochranu; síly jednotlivců nahrazuje silou kolektivní proto, aby působil v onom rámci, kde mohou působit ony, aby vykonával to, co mají právo vykonávat, aby garantoval zachování Osoby, Svobody a Vlastnictví, udržoval každého v okruhu jeho Práv a mezi všemi nechal zavládnout SPRAVEDLNOST.

Mám za to, že pokud by existoval národ spočívající na takovém základě, řád by tam převládal jak v činech, tak i v myšlenkách. Myslím, že vláda takového národa by byla tou nejjednodušší, nejekonomičtější, nejméně tíživou a pociťovanou, měla by nejméně pravomocí, byla by tou nejspravedlivější, a v důsledku tou nejstabilnější vládou, jakou si dokážeme představit, ať by nabrala jakékoli politické formy.

V takovém společenském řádu by totiž každý dobře věděl, že zodpovědnost za své Bytí stejně jako jeho plné rozvinutí padá na jeho hlavu. Za předpokladu, že by osoba byla respektována, práce svobodná a její plody zabezpečeny proti jakémukoli nespravedlivému zásahu, nikdo by si se Státem nemusel nic vysvětlovat. V dobách tučných bychom mu za svůj úspěch, pravda, děkovat nemuseli; ovšem v dobách hubených bychom mu nevyčítali rány osudu, stejně jako mu venkované nepřičítají kroupy nebo mrazíky. Pociťovali bychom jej pouze prostřednictvím nedocenitelného blaha JISTOTY.

Dále můžeme konstatovat, že díky nezasahování Státu do osobních záležitostí by se Potřeby a Uspokojení rozvíjely podle přirozeného řádu. Nebyli bychom svědky toho, jak chudé rodiny dřív než chleba vyhledávají literární vzdělání. Nebyli bychom svědky toho, jak se města zalidňují na vrub vesnice, anebo vesnice na vrub města. Nebyli bychom svědky oněch velkých realokací kapitálu, práce a obyvatel způsobených legislativními opatřeními, realokací, v jejichž důsledku se samotné existenční zdroje stanou tak nejistými a nestálými, že potažmo ve velké míře zvyšují zodpovědnost vlády.

Zákon se bohužel zdaleka nedrží své role. Dokonce z ní vystupuje nejen v nepodstatných a sporných záležitostech. A co hůře: působí v rozporu se svým účelem; pošlapal svůj vlastní cíl; byl použit ke zpustošení Spravedlnosti, jíž měl dát zavládnout, k setření hranic mezi Právy, na jejichž dodržování měl dohlížet; kolektivní sílu vložil do služeb těch, kteří mají v úmyslu Osobu, Svobodu a Vlastnictví druhého bez rizika a bez skrupulí zneužívat; z Okrádání učinil Právo, aby jej ochránil, a z práva na zákonnou ochranu zločin, aby ji potrestal.

Jak se tohoto překroucení Zákona dosáhlo? Jaké z toho plynou důsledky?

Zákon byl překroucen vlivem dvou docela odlišných příčin: kvůli hloupému sobectví a plané filantropii.

Proberme tu prvou z nich.

Všichni lidé sdílejí snahu život zachovat a rozvíjet, a pokud by každý mohl svobodně užívat svých schopností a jejich plodů, sociální pokrok by neustával, byl by nevyhnutelný a neměl by překážek.

Stejně tak ale sdílejí i jiný sklon. Totiž pokud mohou, žijí a rozvíjejí se na úkor ostatních. Nejde o žádné náhodné obvinění pocházející z nějaké škarohlídné a pesimistické mysli. Dějiny jsou tomu svědkem, anály naplňují válčení bez konce, přesuny celých národů, náboženský útlak, všudypřítomné otroctví, hospodářské podvody a monopoly.

Tento zhoubný sklon vychází ze samotného ustrojení člověka, z onoho primitivního, všeobecného, nepřekonatelného pocitu, jenž ho žene k blahobytu a pro nějž utíká před bolestí.

Člověk může existovat a života užívat jen díky neustálému přizpůsobování [asimilaci] a přivlastňování [apropriaci], tedy neustálým uplatňováním svých schopností na věci okolo, čili prostřednictvím práce. Odtud Vlastnictví.

Může ovšem existovat a života užívat takovým způsobem, že si přizpůsobí a přivlastní to, co vzejde ze schopností jeho bližního. Odtud Okrádání.

Vezmeme-li do úvahy, že práce znamená námahu a člověk má přirozený sklon námaze unikat, pak z historické zkušenosti vyplývá, že jakmile se okrádání stane méně obtížným než práce, převáží; převáží, aniž by tomu v takovém případě mohly náboženství, nebo morálka zabránit.

Kdy tedy okrádání ustane? V tu chvíli, kdy se stane obtížnějším, nebezpečnějším než práce.

Zákon by samo sebou měl mít za cíl postavit před tento zhoubný sklon účinnou překážku kolektivní síly; měl by stát na straně vlastnictví a proti Okrádání.

Ovšem původcem Zákona je určitý člověk nebo jistá společenská vrstva. Vzhledem k tomu, že bez schválení, bez podpory převažující síly by se Zákon nikdy neobešel, nutně tuto sílu nakonec vloží do rukou těch, co zákony vytváří.

Tento nevyhnutelný jev ve spojení se zhoubným sklonem, který přiřkli lidskému srdci, vysvětluje bezmála všeobecné překroucení Zákona. Lze pak pochopit, jak se stává nástrojem, tím nejnezdolnějším nástrojem bezpráví místo toho, aby mu zamezoval. Lze pak pochopit, že z moci zákonodárce a k jeho prospěchu Zákon v různém rozsahu u druhých omezuje Osobu otroctvím, Svobodu útiskem a Vlastnictví okrádáním.

K lidské přirozenosti patří reagovat na nespravedlnost, jíž je člověk obětí. Řídí-li okrádání Zákon ve prospěch těch vrstev, které jej ustanovují, všechny okrádané vrstvy se pokouší, ať už cestami mírovými, či cestami revoluce, do výroby zákonů zapojit. Tyto vrstvy si podle stupně dosaženého poznání mohou během svého boje za politická práva předsevzat dva docela rozdílné cíle: buďto budou chtít s okrádáním pod záštitou zákona skoncovat, anebo mají v úmyslu se ho účastnit.

Ovšem běda, třikrát běda národům, kde ona poslední myšlenka opanuje masy v momentě, kdy se pro změnu chopí zákonodárné moci ony!

Až do té chvíle okrádala pod záštitou zákona hrstka lidí velký počet dalších, jak můžeme pozorovat u národů, kde je právo vydávat zákony soustředěno jen v rukou několika málo jedinců. Poté, co se stalo všeobecným, snaží se dosáhnout rovnováhy nastolením všeobecného okrádání. Místo toho, aby se sociální nespravedlnost vymýtila, rozšiřuje se. Jakmile vyděděné vrstvy nabyly znovu politických práv, první myšlenka, která je opanovala, nebyla se z okrádání vyvázat (to by u nich předpokládalo poznání, kterého nemohly dosáhnout), nýbrž vybudovat ke své vlastní újmě represivní systém namířený proti ostatním vrstvám, — jako by před tím, než zavládne spravedlnost, bylo nutné, aby na všechny dopadl krutý trest, na jedny pro jejich nespravedlivost, na druhé pro jejich nevědomost.

Společnost tedy nemůže stihnout větší změna a větší neštěstí než toto: přeměna Zákona na nástroj okrádání.

Jaké má takový převrat důsledky? Popsání všech by zaplnilo mnoho svazků. Spokojme se s načrtnutím těch nejmarkantnějších.

Tím prvním je, že z povědomí vymizí ponětí o tom, co je spravedlivé a co nespravedlivé.

Žádná společnost nemůže existovat, pokud ji do určité míry neopanuje úcta k Zákonům; nejjistěji se této úcty dosáhne, když zákony samy budou úcty hodny. Stojí-li Zákon a Morálka v protikladu, občan čelí krutému dilematu: buďto ztratí ponětí o Morálce, nebo přestane ctít Zákony, jedno i druhé znamená velké zlo a není jednoduché mezi těmito možnostmi volit.

Zákon dává vládnout Spravedlnosti s takovou přirozeností, že v představách masy představují jediné. Všichni máme silný sklon považovat legální za legitimní, a to do té míry, že mnozí chybně odvozují veškerou spravedlnost ze Zákona. Pak stačí, že Okrádání nařídí a posvětí Zákon, a to se v myslích mnoha stane spravedlivým a posvátným. Otroctví, restrikce obchodu a monopol nachází své obhájce nejen mezi těmi, kteří z nich profitují, ale nadto i mezi těmi, které sužují. Pokusíte-li se o morálnosti těchto institucí vznést nějaké pochyby, uslyšíte: „Jste nebezpečný novátor, utopista, teoretik, pohrdáte zákony; otřásáte základy, na nichž spočívá společnost.“ Přednášíte morálku nebo politickou ekonomii? Jistě se najde nějaká oficiální organizace, která bude vládě směřovat následující přání:

„Napříště ať se věda vyučuje nejen pouze z pohledu Volného obchodu (Svobody, Vlastnictví a Spravedlnosti), jak tomu bylo doposud, ale také a zejména z pohledu skutečností a legislativy (odporujících Svobodě, Vlastnictví a Spravedlnosti), jež francouzskému hospodářství vládnou.

Nechť se vyučující na katedrách veřejných vysokých škol placených ze Státní pokladny důsledně vystříhají sebemenšího zpochybňování vážnosti platných zákonů atd.“[3]

Existuje-li tudíž zákon, který schvaluje otroctví nebo monopol, nemělo by se o něm ani mluvit; jak o něm totiž hovořit, aniž by se neotřáslo vážností, kterou vzbuzuje? A k tomu by se etice a politické ekonomii muselo vyučovat z pohledu onoho zákona, to znamená vycházet při tom z předpokladu, že je spravedlivý jen proto, že je to Zákon.

Z tohoto politováníhodného překroucení Zákona dále plyne, že se politickým vášním a bojům a politice vůbec přikládá neúměrná váha.

Toto tvrzení bych mohl doložit tisíci způsoby. Omezím se na to, že jej přiblížím na příkladu, který nedávno zaměstnal všechny: všeobecné hlasovací právo.

Ať už o tom stoupenci Rousseauova Učení – mají se za velmi pokročilé, kdežto já je vidím jako zpožděné o dvacet století – soudí cokoli, všeobecné (v tom nejvlastnějším smyslu slova) volební právo není jedním z oněch posvátných dogmat, jejichž ohledávání a pochybování o nich se považují za zločin.

Proti všeobecnému hlasovacímu právu můžeme vznést vážné námitky.

Už samotné slovo všeobecné skrývá hrubé sofizma. Francie má 36 milionů obyvatel. K tomu, aby bylo volební právo všeobecné, by se muselo přiznat 36 milionům voličů. V tom nejširším pojetí volebního systému je přiznáno pouze devíti milionům. Tři ze čtyř osob jsou z něj vyloučeny, a co hůř, jsou vyloučeny onou čtvrtou osobou. Na jakém principu se toto vyloučení zakládá? Na principu nezpůsobilosti. Všeobecné volební právo znamená: všeobecné volební právo způsobilých. Zbývá věcná otázka: kdo jsou oni způsobilí? Jsou věk, pohlaví a záznam v rejstříku trestů těmi jedinými znaky, na základě kterých lze rozpoznat nezpůsobilost?

Podíváme-li se na věc zblízka, velmi rychle zaznamenáme důvod, kvůli němuž volební právo spočívá na presumpci způsobilosti. Ten nejšířeji pojatý volební systém se v tomto ohledu od toho nejvíce omezeného liší pouze v posuzování znaků, na základě kterých se způsobilost uznává. Nejde tedy o rozdílný princip, ale o míru.

Důvod je ten, že volič nejedná za sebe, ale za všechny. Pokud by nám volební právo, jak tvrdí republikáni řeckého a římského přístřihu, připadlo spolu s životem, pak by bylo velice nespravedlivé, aby dospělí upírali volit ženám a dětem. Proč se jim tedy volení upírá? Pokládají se totiž za nesvéprávné. A proč je Nesvéprávnost důvodem k vyloučení? Protože na voliče nedopadá odpovědnost pouze za jeho hlas; protože každý hlas se týká celé komunity a ovlivňuje ji; protože komunita má samo sebou právo u úkonů, na nichž závisí její blahobyt a existence, vyžadovat určité záruky.

Vím, jaká se dá čekat odpověď. Vím, jakou by šlo vznést námitku. Zde však není na místě rozebírat dopodrobna takovou kontroverzi. Chci jen upozornit na to, že ona kontroverze (stejně jako většina politických otázek), jež otřásá, rozohňuje a znepokojuje celé národy, by docela ztratila na důležitosti, pokud by Zákon byl vždy tím, čím by měl být.

Pokud by se Zákon omezoval na respektování práv všech Osob, všech Svobod, veškerého Vlastnictví, pokud by představoval pouhé uspořádání Práva jednotlivce na zákonnou ochranu, překážku, brzdu veškerého útlaku i okrádání a trest za ně, dá se předpokládat, že bychom se mezi sebou, jakožto občané, hodně dohadovali o tom, zda má být volební právo více nebo méně všeobecné? Dá se předpokládat, že by se zpochybnil ten největší veřejný statek – veřejný mír? Dá se předpokládat, že by vyloučené vrstvy nečekaly pokojně, až na ně přijde řada? Dá se předpokládat, že vrstvy disponující volebním právem by toto své privilegium velmi žárlivě střežily? Není jasné, že pro stejný a společný zájem by ti první jednali bez jakékoli újmy ve prospěch druhých?

Jakmile se však jednou zavede onen zhoubný princip, kdy Zákon může pod záminkou uspořádání, reglementace, celní ochrany nebo podpory jedněm brát, aby druhým dával, čerpat z bohatství všech vrstev k obohacení vrstvy jediné – jednou zemědělců, jednou továrníků, pak zase obchodníků, rejdařů, umělců nebo herců; ó, v takovém případě se jistě každá vrstva bude právem snažit Zákon také ovlivňovat; bude se zběsile dožadovat práva volit a být zvolen; raději společnost rozvrátí, než aby se jí toho práva nedostalo. I žebráci a tuláci se vám prokážou nepopiratelnými právy. Uslyšíte od nich: „Pokaždé když si kupujeme víno, tabák nebo sůl, platíme daň a část z ní podle zákona připadne jako odměna či subvence lidem bohatším než my. Jiní Zákona používají k tomu, aby zvedli cenu chleba, masa, železa a sukna. Ježto všichni využívají Zákon ve svůj prospěch, chceme jej využívat taky. Přejeme si uzákonění Práva na podporu, podílu chudých na okrádání. Pročež musíme být voliči i zákonodárci, abychom si pro svou vrstvu ve velkém zorganizovali Almužnu tak, jak jste si vy pro tu vaši ve velkém zorganizovali Ochranná cla. Jen nám nepovídejte, že to uděláte za nás, že nám podle návrhu pana Mimerela[4] přihodíte sumičku 600 tisíc franků jak kost psovi, abyste nám zatnuli tipec. Máme i další požadavky a chceme jednat za sebe, stejně jako za sebe jednají i ostatní vrstvy!“

Co na takový argument odpovědět? Ano, pokud se přijme za princip, že Zákon může být od svého pravého účelu odkloněn, že může vlastnické právo narušovat, namísto aby jej garantoval, každá vrstva se na utváření Zákona bude chtít podílet, buď aby se tak okrádání bránila, anebo aby se na něm ve svůj prospěch podílela. Politika se provždy stane prejudiciální, zásadní a vše stravující otázkou; zkrátka a dobře, před branami Národního shromáždění bude mela. O nic menší mela bude i uvnitř. K tomu, aby se o tom jeden přesvědčil, není ani nutné nahlédnout, co se děje ve sněmovnách ve Francii a v Anglii; stačí vědět, jak se tam či onam k otázce přistupuje.

Musíme vskutku dokazovat, že toto hanebné pokroucení Zákona je věčnou příčinou nenávisti a nesvárů, jež může vést až k sociálnímu rozvratu? Jen se podívejte na Spojené státy. Na světě není jiné země, kde by Zákon více svou roli, kterou je každému garantovat jeho svobodu a vlastnictví, zastával. Na světě též není jiné země, kde by společenský řád podle všeho spočíval na pevnějších základech. Ovšem i Spojené státy čelí dvěma otázkám, pouze dvěma, jež už od samého prvopočátku uvedly politický řád několikrát do nebezpečí. O jaké dvě otázky se jedná? Běží o věc Otroctví a Cel, tedy přesně ty dvě věci, ve kterých Zákon zcela proti obecnému republikánskému duchu této republiky nabral ráz okrádání. Otroctví je narušení Práv osobních posvěcené Zákonem. Celní ochrana je narušení Práv vlastnických páchané Zákonem. Bezpochyby nelze přehlédnout, že vedle mnoha jiných sporů pouze tento dvojí bič zákona, smutný pozůstatek Starého světa, může vést a možná povede k rozpadu Unie.[5] Ve společnosti si nelze představit zhoubnější účinek než tento: Zákon jako prostředek bezpráví. A jestliže má tato skutečnost ve Spojených státech, kde k ní dochází jen výjimečně, natolik hrozivé důsledky, co teprve zapříčiní v Evropě, kde se stala Principem, Systémem?

Pan de Montalembert si přivlastnil myšlenku proslulého výroku pana Carliera a prohlásil: „Socialismu se musí vyhlásit válka.“ — Nezbývá nám než věřit, že Socialismem označoval podle definice pana Charlese Dupina Okrádání.

Které Okrádání měl však na mysli? Existují totiž dva druhy. Máme tu okrádání nezákonné a okrádání zákonné.

Nemyslím si, že bychom okrádání nezákonné, to, které se nazývá krádež, či podvod a jež trestá, definuje a ošetřuje trestní zákoník, mohli vyznamenat jménem Socialismus. Nejde o ten typ, který systematicky podrývá základy společnosti. Mimoto ve válce proti tomuto druhu okrádání se nečekalo na signál pana de Montalemberta nebo pana Carliera. Vede se od počátku světa; Francie se proto zaopatřila, už dlouho před únorovou revolucí, už dlouho před vznikem Socialismu, celým aparátem soudů, policie, četníků, vězení, galejí a popravišť. To Zákon tuto válku vede a dle mého by mělo být žádoucí, aby si Zákon vůči Okrádání provždy zachoval tento postoj.

Tak tomu ale není. Někdy se Zákon postaví na stranu Okrádání. Někdy jej dokonce vykonává vlastníma rukama, aby toho, kdo z něj těží, ušetřil hanby, nebezpečí a skrupulí. Někdy se celý tento aparát soudů, policie, četníků a vězení poskytne k užívání okrádajícího a s okrádaným, který se brání, jedná jako se zločincem. Dochází zkrátka k zákonnému okrádání, o němž bezpochyby rozprávěl pan de Montalembert.

V národním právním řádu může být tento způsob okrádání jen výjimečnou poskvrnkou a v takovém případě se jeví nejpříhodněji co nejdříve ji bez krasořečnění a jeremiád odstranit, a to i přes povyk zainteresovaných. Jak lze tento způsob okrádání rozpoznat? Velmi jednoduše. Musí se prověřit, zda Zákon nebere jedněm, co jim náleží, aby dal jiným, co jim nenáleží. Musí se prověřit, zda Zákon nevykonává ku prospěchu jednoho občana na úkor druhých takový úkon, jež tento občan nemohl vykonat, aniž by se přitom nedopustil zločinu. Takový Zákon rychle zrušte; nejenže je sám o sobě bezprávím, nadto hojně plodí bezpráví další; přivolává totiž represálie, a nebudete-li se mít na pozoru, výjimečný jev se rozšíří, nabude na síle, stane se zásadou. Ti, již ze situace těží, se jistě nahlas ozvou; budou se ohánět nabytými právy. Budou tvrdit, že Stát musí své hospodářství chránit a podporovat; budou se dovolávat správnosti toho, že je Stát obohacuje, jako bohatí totiž víc utrácí a chudé dělnictvo hojně zaplavují mzdami. Střežte se těmto sofistům naslouchat, neboť zákonné okrádání se zesoustavňuje právě pro soustavnost takových argumentů.

A právě k tomu došlo. Iluzí dnešní doby je obohatit všechny vrstvy na úkor jedněch i druhých; pod záminkou organizace probíhá zevšeobecnění Okrádání. To zákonné lze ostatně vykonávat nekonečným množstvím způsobů: cla, celní ochrana, odměny, subvence, finanční povzbuzení, progresivní daň, bezplatné školství, Právo na práci, Právo na zisk, Právo na mzdu, Právo na pracovní nástroje, bezúročné půjčky atd., atd. A souhrn všech těchto návrhů, jejich společný jmenovatel, zákonné okrádání, se nazývá Socialismus.

Vzhledem k tomu, že takto vymezený socialismus utváří doktrínu, jakou jinou válku byste s ním chtěli vést než tu doktrinální? Považujete toto učení za špatné, absurdní a hanebné? Vyvraťte jej. Čím horší, absurdnější a hanebnější se jeví, tím to pro vás bude snazší. V první řadě pak, chcete-li být důslední, začněte tím, že z právního řádu vymýtíte vše, co do něj mohlo ze Socialismu vklouznout — už jen to je velký krajíc.

Panu de Montalembertovi se vyčítalo, že se chce proti Socialismu obrátit hrubou silou. Této výčitky musí být zproštěn, neboť výslovně pravil: „Válka proti Socialismu nesmí odporovat zákonu, cti a spravedlnosti.“

Jak to, že si však pan de Montalembert neuvědomuje, že vstupuje do začarovaného kruhu? Chcete proti Socialismu postavit Zákon? Vždyť právě Zákona se Socialismus dovolává. Neusiluje dosáhnout okrádání mimozákonného, ale okrádání zákonného. Vždyť Socialismus podobně jako monopolisté všeho druhu si hodlá ze samotného Zákona vytvořit nástroj; jakmile bude mít Zákon na své straně, jak byste jej proti němu chtěli obrátit? Jak na něj chcete udeřit prostřednictvím soudů, četnictva a vězení?

Co tedy učiníte? Chcete mu zamezit, aby zasahoval do vytváření Zákonů. Nechcete jej vpustit do Národního shromáždění. Troufám si prorokovat, že v tom neuspějete a shromáždění bude mezitím vydávat zákony v duchu zákonného Okrádání. Příliš hanebné, příliš absurdní.

Problém zákonného Okrádání se musí jednou provždy vyřešit a nabízí se pouze tři řešení.

Menšina okrádá většinu.

Všichni okrádají všechny.

Nikdo neokrádá nikoho.

Musíme volit mezi částečným Okrádáním, Okrádáním všeobecným a žádným Okrádáním. Zákon může usilovat o pouze jediný z těchto výsledků.

Okrádání částečné — tento systém převládal, dokud bylo částečné volební právo, k němuž se uchyluje ve snaze vyhnout se šíření Socialismu.

Okrádání všeobecné — tento systém nás ohrožuje od té doby, co se volební právo stalo všeobecným, a masa pojala ideu zákony vydávat podle zásad předchozích zákonodárců.

Okrádání žádné — třebaže to bohužel nebude stačit, budu ze všech sil, do posledního dechu a z plných plic hlásat tento princip spravedlnosti, míru, řádu, stability, smíření a zdravého rozumu.

Ruku na srdce, můžeme snad od Zákona požadovat něco jiného? Může být Zákon, jenž k dosažení nezbytného trestního opatření používá Síly, rozumně použit k něčemu jinému než k zachovávání Práv všech? Pochybuji o tom, že by se Zákon, pokud jej z této domény odkloníme, nezvrátil, a v důsledku by se nezvrátila i Síla proti Právu. A vzhledem k tomu, že v tom spočívá ten nejzhoubnější a nejméně logický rozvrat společnosti, co si lze představit, nezbývá než bezvýhradně uznat, že skutečné, tolik hledané řešení sociální otázky se skrývá v těchto jednoduchých slovech: ZÁKON JE USPOŘÁDANÁ SPRAVEDLNOST.

Nuže, povšimněme si následujícího: uspořádání Spravedlnosti Zákonem, tedy Silou, vylučuje představu, že se prostřednictvím Zákona, či Síly, přikročí k uspořádání jakéhokoli projevu lidské činnosti: Práce, Dobročinnosti, Zemědělství, Obchodu, Průmyslu, Vzdělání, Umění nebo Náboženství; některé z těchto druhotných uspořádání by nevyhnutelně zničilo uspořádání základní. Jak si představit, kterak Síla zasahuje do Svobody občanů, aniž by při tom nepřinášela újmu Spravedlnosti, nejednala proti vlastnímu účelu?

Zde narážím na nejpopulárnější z předsudků naší doby. Lidé si nepřejí pouze, aby byl Zákon spravedlivý; přejí si navíc, aby byl filantropický. Nespokojí se s tím, že každému občanovi k jeho fyzickému, intelektuálnímu a morálnímu vývoji garantuje svobodné a neškodné užívání vlastních schopností; vyžadují od něj, aby v zemi bezprostředně šířil blahobyt, vzdělání a mravnost. To je svůdný aspekt Socialismu.

Opakuji však, že tyto dvě úlohy Zákona si odporují. Je třeba volit. Občan nemůže zároveň být i nebýt svobodný. Pan Lamartine mi jednoho dne napsal: „Vaše doktrína se jen zpola vyrovná mému programu; zarazil jste se v něm u Volnosti [Svobody], já došel k Bratrství.“ Načež jsem mu odpověděl: „Druhá polovina Vašeho programu zničí tu prvou.“ Nedokážu totiž oddělit slovo bratrství od slova dobrovolné. Nedokážu si představit zákonem vynucené Bratrství, aniž by Volnost [Svoboda] nebyla zákonem vyvrácena a Spravedlnost zákonem pošlapána.

Okrádání zákonné koření ve dvou jevech: prvním z nich, jak jsme právě viděli, je lidské Sobectví; ten druhý představuje planá Filantropie.

Myslím, že než postoupím dále, měl bych vysvětlit, co míním slovem Okrádání.

Nechápu jej vágně, neurčitě, přibližně, metaforicky, jak tomu příliš často bývá: užívám jej ve významu zcela vědeckém, kdy vyjadřuje protipól Vlastnictví. Jakmile část bohatství bez náhrady a bez souhlasu toho, kdo jej vytvořil, přejde do rukou toho, kdo jej nevytvořil, ať už silou nebo lstí, tvrdím, že bylo narušeno Vlastnictví, že došlo k Okrádání. Tvrdím, že právě toto by měl Zákon vždy a všude potlačovat. A jestliže se samotný Zákon dopustí činu, který by měl potlačovat, tvrdím, že jde stále o Okrádání a z hlediska společnosti k němu došlo za přitěžujících okolností. Jenže v tomto případě nezodpovídá za Okrádání ten, který z něj těží, ale Zákon, zákonodárce, společnost, z čehož plyne politické nebezpečí.

Je politováníhodné, že toto slovo obsahuje cosi urážlivého. Marně jsem hledal jiné, vždyť jindy a tím méně dnes nechci do víru našich nesvárů přihodit popudlivé slovo. Prohlašuji též, ať už mi věří nebo ne, že nemám v úmyslu znevažovat číkoli záměry, či morální principy. Napadám myšlenku, kterou považuji za klamnou, systém, jenž se mi zdá být nespravedlivým, jev natolik bezděčný, že každý z nás z něj těží, aniž by si to přál, a pro něj i trpí, aniž by o tom věděl. Člověk by musel psát předpojatě, nebo poháněn strachem, aby zpochybnil upřímnost Protekcionismu, Socialismu nebo samého Komunismu, které představují jednu a tu samou rostlinu v různých vývojových obdobích. Můžeme jen konstatovat, že Okrádání je viditelnější v režimu Protekcionismu kvůli stranění a v režimu Komunismu kvůli jeho všeobecnosti; z toho vyplývá, že Socialismus je z oněch tří systémů ten nejneurčitější, nejmlhavější, a v důsledku ten nejupřímnější.

Ať už se věci mají jakkoli, pokud se připustí, že jeden z kořenů zákonného okrádání tkví v plané filantropii, zcela jasně se tím z debaty vypustí otázka záměrů.

Přidržme se tohoto předpokladu a přezkoumejme, co stojí, odkud pochází a kam míří tato oblíbená snaha, jež se prostřednictvím všeobecného Okrádání snaží dosáhnout obecného Blaha.

Socialisté se nás ptají: „Když už Zákon pořádá spravedlnost, proč by také nemohl pořádat také práci, vzdělání, náboženství?“

Proč? Protože by nedokázal práci, vzdělání a náboženství pořádat, aniž by při tom nerozvrátil Spravedlnost.

Připomínám, že Zákon je Síla, a oblast Zákona by tedy neměla legitimně překračovat zákonnou oblast Síly.

Jestliže zákon a Síla udržují člověka ve Spravedlnosti, vnucují mu pouze čistou negaci. Vnucují mu vystříhat se škození. Neomezují ani jeho Osobnost, ani Svobodu, ani Vlastnictví. Pouze chrání Osobnost, Svobodu a Vlastnictví jeho bližního. Omezují se na ochranu; chrání rovné právo všech. Naplňují zjevně neškodnou úlohu, která nese hmatatelný prospěch a jejíž legitimitu nelze popřít.

Ve světle této nezvratné pravdy, jak poznamenal jeden z mých přátel, není tvrzení, že cílem Zákona je nechat zavládnout Spravedlnosti, zcela přesné vyjádření. Mělo by se spíše říci, že cílem zákona je zabránit vládě Nespravedlnosti. Ve skutečnosti to není Spravedlnost, ale Nespravedlnost, jež existuje sama o sobě. Ta prvá vyplývá z nepřítomnosti té druhé.

Ovšem pokud Zákon, — za použití svého nezbytného prostředníka, Síly — předepíše určitý způsob práce, metodu nebo předmět výuky, víru nebo náboženství, nepůsobí už na lidi v negativním, ale v pozitivním smyslu. Jejich vůli nahradí vůle zákonodárce, jejich iniciativu zastoupí iniciativa zákonodárce. Nemusí se nadále radit, porovnávat, předvídat; učiní tak za ně Zákon. Jejich inteligence ztratí na významu; přestanou být lidmi; ztratí svou Osobnost, Svobodu, Vlastnictví.

Pokuste si představit Silou vnucenou formu práce, která by neomezovala Svobodu; Silou vnucený převod bohatství, jenž by neomezoval Vlastnictví. Nepodaří-li se vám to, pak přiznejte, že Zákon nemůže regulovat práci a hospodářství, aniž by zároveň neosnoval Nespravedlnost.

Když tu z hloubi pracovny zrakem přejede společnost teoretik a při pohledu na tu nerovnost se zarazí. Začne lkát nad utrpením, které je údělem tolika našich bližních, utrpením o to smutnějším, když se položí vedle blahobytu a hojnosti.

Patrně by si měl položit otázku, zda takový společenský řád není důsledkem předešlého Okrádání, vykonaného kořistěním, a Okrádání nedávného, vykonaného prostřednictvím Zákona. Přihlédneme-li ke skutečnosti, že každý člověk se snaží dosáhnout blahobytu a sebezdokonalení, by si teoretik měl položit otázku, zda by vláda spravedlnosti nestačila k tomu, aby se co nejvíce roztočila kola Pokroku a dosáhlo se té nejvyšší úrovně Rovnosti – to vše ve shodě s onou osobní zodpovědností, již Bůh pečlivě odměřil jako spravedlivou odplatu za ctnosti i neřesti.

Ani na to nepomyslí. Jeho myšlenky zaměstnávají zákonné, či uměle vytvořené organizace, uspořádání, kombinace. Lék hledá v trvalosti a ve stupňování toho, co zlo způsobilo.

Vždyť které z těchto zákonných uspořádání kromě Spravedlnosti, která, jak jsme se přesvědčili, je pouhou negací, nezahrnuje princip Okrádání?

Říkáte: „Hle, těmto lidem se nedostává bohatství,“ — a obracíte se při tom na Zákon. Ovšem Zákon není prs, který by se sám naplňoval, nebo jehož mléčné žlázy by mohly čerpat jinde než ze společnosti. Ve prospěch určitého občana nebo společenské vrstvy do státní pokladny přijde jen to, co do ní byli nuceni přispět jiní občané a vrstvy. Jestliže z ní každý čerpá pouze ekvivalent toho, co do ní vložil, pak pravda, váš Zákon nikoho neokrádá, ale nečiní nic pro ty, kterým se nedostává bohatství, nečiní nic pro rovnost. Nástrojem zrovnoprávnění se může stát pouze tehdy, když bude jedněm brát, aby druhým dal, přičemž tedy bude prostředkem Okrádání. Ohledejte pod touto optikou Ochranná cla, finanční povzbuzení, Právo na zisk, Právo na práci, Právo na podporu, Právo na vzdělání, progresivní daň, bezúročné půjčky, sociální dílny a pokaždé nakonec narazíte na zákonné Okrádání, organizovanou nespravedlnost.

Říkáte: „Hle, těmto lidem se nedostává osvěty,“ — a obracíte se při tom na Zákon. Ten ovšem není pochodní široko daleko šířící svůj jas. Vznáší se nad společností, v níž někteří lidé jsou vědoucí a jiní nevědoucí; někteří občané potřebují poučit a další jsou ochotni vyučovat. Zákon může dosáhnout pouze jediné z těchto dvou věcí: buďto nechat tento druh transakce probíhat svobodně; anebo lidi donutit, ať jedni po vůli odevzdají, čím by se zaplatili vyučující, kteří by zdarma vzdělávali ty druhé. V tom druhém případě však nemůže zabránit tomu, aby nedošlo k zákonnému Okrádání a k zásahu do Svobody a Vlastnictví.

Říkáte: „Hle, těmto lidem se nedostává morálních zásad nebo náboženství,“ — a obracíte se při tom na Zákon. Ovšem Zákon, to je Síla, musím snad zdůraznit, do jaké míry by se jednalo o násilný a bláznivý podnik zasahovat do těchto záležitostí silou?

Socialisté přese všechno zalíbení, co k sobě chovají, podle všeho nemohou v hloubi svých systémů a snah přehlédnout monstrum zákonného Okrádání. A co s tím udělají? Zručně jej před zraky ostatních i vlastními přestrojí do svůdných označení Bratrství, Solidarita, Uspořádání, Sdružování. A vzhledem k tomu, že tomu po Zákonu zase tolik nechceme, vyžadujeme po něm totiž jen Spravedlnost, Socialisté mají za to, že bratrství, solidaritu, uspořádání, sdružování odmítáme a bezostyšně nám předhazují nálepku individualisté.

Měli by vědět, že neodmítáme uspořádání přirozené, nýbrž to vynucené.

Neodmítáme sdružování svobodné, nýbrž ty formy sdružování, co nám chtějí vnutit.

Neodmítáme spontánní bratrství, nýbrž bratrství zákonné.

Neodmítáme solidaritu seslanou Prozřetelností, nýbrž solidaritu nepřirozenou, během níž dochází k nespravedlivému přesouvání Odpovědnosti.

Socialismus stejně jako starý politický přístup, z něhož vychází, zaměňuje Vládu a Společnost. Z toho důvodu pokaždé, když si nepřejeme, aby Vláda činila určitou věc, z toho vyvodí, že si nepřejeme, aby k oné věci vůbec došlo. Odmítáme vzdělání zaštítěné Státem; jsme tudíž proti vzdělání. Odmítáme náboženství zaštítěné Státem; jsme tudíž proti náboženství. Odmítáme rovnost zaštítěnou státem; jsme tudíž proti rovnosti atd. To je to samé, jako kdyby nás obviňovali z toho, že jsme proti tomu, aby lidé jedli, protože jsme proti tomu, aby Stát spravoval pěstování obilí.

Jak jen mohla ve světě politiky nabýt převahy ona podivná myšlenka, že by ze Zákona mělo vyplývat to, co sám o sobě neobsahuje: Dobro v pozitivním smyslu, tedy Bohatství, Věda, Náboženství?

Současní političtí teoretici, zejména ti ze socialistické školy, zakládají své různé teorie na jediném sdíleném předpokladu, dozajista na tom nejpodivnějším a nejnadutějším, co může lidská mysl pojmout.

Lidstvo rozdělují na dvě části. Veškerenstvo lidí minus jeden tvoří tu prvou; teoretik sám tvoří tu druhou, mnohem, mnohem důležitější.

Vychází z předpokladu, že lidé sami o sobě postrádají jakýkoli zárodek akceschopnosti, nemají prostředků k tomu, aby byli soudní; nedostává se jim iniciativy; pokládají je za netečnou látku, pasivní molekuly, atomy bez života, nanejvýš za vegetaci lhostejnou k vlastnímu způsobu existence, způsobilou nabírat prostřednictvím vnější vůle a zásahů bezpočet více či méně symetrických, estetických, dokonalých forem.

Následně se každý z nich bez okolků považuje za Původce řádu, Zvěstovatele, Zákonodárce, Zakladatele, za onu vůli a sílu, za onoho univerzálního hybatele, tvořivou sílu, jejímž ušlechtilým posláním je ve společnost sloučit onu roztroušenou hmotu, kterou lidé jsou.

Vycházeje z této danosti podobně jako každý zahradník, jenž zastřihává stromky dle své libosti do tvaru pyramid, slunečníků, kostek, šišek, váz, kuželů, vějířů či do špalíru, každý socialista věren svému přeludu lidstvo zastřihává do harmonických či protikladných skupin, řad, center, podcenter, buněk, sociálních dílen atd., atd.

A podobně jako zahradník potřebuje k úpravě výšky stromků sekyrku, pilu, nůžky a kosíř, teoretik potřebuje ke svému uspořádání společnosti Sílu, již nachází pouze v Zákonech; v celním zákonu, daňovém zákonu, zákonu o podpoře, zákonu o vzdělání.

Socialisté lidstvo vskutku považují za hmotu, jež má být uskupena do různých sociálních forem, a nejsou-li si jisti úspěchem těchto forem, dožadují se alespoň částečky lidstva jako zkušebního materiálu: není žádným tajemstvím, do jaké míry mezi nimi nabyla na popularitě myšlenka se systémy experimentovat, a byli jsme svědky toho, když jeden ze socialistických předáků předstoupil před shromáždění Konstituanty s vážně míněným požadavkem, ať mu poskytne celou obec se všemi obyvateli, aby na ní mohl provést svůj pokus.

Podobně každý vynálezce, než vyrobí stroj v životní velikosti, zhotoví jej nejprve v malém měřítku. Podobně chemik obětuje pár chemických činidel a zemědělec obětuje něco z osevu a růžek pole, aby si své domněnky dokázali.

Ovšem jaký nezměrný odstup dělí zahradníka a stromy, vynálezce a stroj, chemika a činidla, zemědělce a osev…! Socialistu ovládá bezelstné přesvědčení, že podobný odstup je i mezi ním a lidstvem.

Není třeba se udivovat nad tím, že političtí teoretikové 19. století společnost považují za umělý výtvor, jehož původcem je génius Zákonodárce.

Tato představa, plod klasického vzdělání, převládala u všech myslitelů a všech velkých spisovatelů naší země.

Všichni mezi lidstvem a zákonodárcem spatřovali stejné vztahy, jaké panují mezi hlínou a hrnčířem.

Kdyby nadto po shodě přiznali, že v srdci člověka se skrývá prvek akceschopnosti a v jeho inteligenci prvek soudnosti, měli by za to, že Bůh tím lidstvu poskytl zhoubný dar a lidé pod vlivem těchto dvou hybných sil nevyhnutelně spějí k úpadku. Předpokládali by, že lidstvo by se ve vleku těchto sklonů nestaralo o náboženství a dospělo by k ateismu, zanedbalo by vzdělání a došlo by k nevědomosti, opomnělo by práci i směnu a zašlo by na bídu.

Podle těchto samých autorů však bohudík některým mužům – Vladařům a Zákonodárcům –, nebesa vnukla k dobru nejen jich samých, ale k dobru všech ostatních, opačné sklony.

Zatímco lidstvo inklinuje ke Zlu, oni se přiklání k Dobru; zatímco lidstvo kráčí do temnot, oni usilují o osvětu; zatímco lidstvo svádí hřích, je přitahuje ctnost. Vycházejíce z toho předpokladu činí si nárok na Sílu, aby z její pozice sklony lidského rodu nahradili sklony vlastními.

Postačí náhodně otevřít jakoukoli knihu věnovanou filosofii, politice nebo historii, aby se člověk přesvědčil o tom, jak silně je v naší zemi zakořeněna tato myšlenka, dcera klasického vzdělání a matka Socialismu, totiž přesvědčení, že lidstvo je netečná hmota a moc jí dodává života, uspořádání, morálních zásad a bohatství; anebo ještě hůře, že lidstvo samé spěje k úpadku a od tohoto sklonu jej zastaví jen tajemná ruka Zákonodárce. Klasický konvencionalismus nám všude za pasivní společností ukazuje skrytou moc, která pod označením Zákon, Zákonodárce či pod pohodlnější neosobní vazbou lidstvo oživuje, obohacuje, umravňuje.

BOSSUET: „Jedna z věcí, která byla do ducha Egypťanů nejmocněji vtisknuta (kým?), byla láska k vlasti… Nebylo dovoleno být Státu neužitečný; Zákon každému přiděloval zaměstnání, jež se dědilo z otce na syna. Nebylo možné mít zaměstnání dvě ani profesi změnit… Jedno povolání však muselo být sdíleno všemi, totiž studium zákonů a moudrosti. Neznalost státního náboženství a řádu se v žádném případě nepromíjela. Jinak každé profesi byl přidělen (kým?) určitý okrsek… Z těch dobrých zákonů tím nejlepším pak byl ten, že všichni byli vedeni (kým?) v duchu zákony poslouchat… Duch těchto zákonů Egypt zaplnil úžasnými vynálezy a nenechal jej zanedbat cokoli, co život činí pohodlným a klidným.“

Podle Bossueta tedy lidé netěží nic ze sebe samých: veškerý jejich patriotismus, veškeré bohatství, jejich činnost, moudrost, vynálezy, obdělávání půdy, věda, to vše je účinkem Zákonů nebo Králů. Lidem pouze zbývá podvolit se. Když Diodóros Egypťany obviňuje, že odmítali zápas a hudbu, Bossuet řeckého historika opravuje. Jak by to mohlo být možné, když – jak tvrdí – tato umění vynašel Hermés Trismegistos?

To samé u Peršanů:

„Jednou z hlavních starostí vladaře byl rozkvět zemědělství… Stejně jako byly ustanoveny funkce na správu armády, podobně existovaly funkce, jež měly bdít nad zemědělstvím… Respekt ke královské moci, k němuž byli Peršané vedeni, vedl až ke krajnostem.“

I Řekové, třebaže plni důvtipu, se stejně málo podíleli na svém vlastním osudu, a to do té míry, že i na úrovni té nejjednodušší hry se nechovali jinak než psi nebo koně. Ve starověkém světě bývalo obecně přijímáno, že vše má původ mimo svět lidí.

„Řekové, přirozeně důvtipní a odvážní, byli časně kultivováni Králi a osadníky původem z Egypta. Odtud přijali tělesná cvičení, běh, koňské a vozatajské závody… Nejlépe je však Egypťané naučili poddajnosti, nechat se v zájmu veřejného blaha formovat zákony.“

FÉNELON.[6] Živený studiem a obdivem antiky, svědek moci Ludvíka XVI. nemohl uniknout představě o tom, že lidstvo je pasivní a původce jeho běd stejně jako úspěchů, ctností stejně jako neřestí přichází z vnějšku, ze Zákona nebo od toho, kdo jej ustanovil. Obdobně lidi, jejich zájmy, schopnosti, přání a statky vystavuje ve svém utopickém Salentu neomezené libovůli Zákonodárce. Ve veškerých záležitostech za sebe nikdy nerozhodují lidé, nýbrž Vladař. Národ je pouhou beztvarou hmotou, jejíž duší je Vladař. To on zosobňuje myšlení, předvídavost, princip veškeré organizace i všeho pokroku, a v důsledku Odpovědnost.

K tomu, abych toto své tvrzení potvrdil, musel bych zde přepsat celou X. knihu Fénelonových Příhod Telemachových[7]. Odkazuji čtenáře na toto dílo a ze své strany se spokojím s ocitováním několika náhodně vybraných pasáží této slavné básně, kterou jako první uvedu se vší úctou na pravou míru.

Fénelon s překvapující lehkověrností, vlastní obdivovatelům antiky, Egypťanům přiznává v rozporu s autoritou rozumu a faktů všeobecné blaho, ovšem nepřipisuje ho jejich moudrosti, kdežto moudrosti jejich Králů.

„Spočinou-li naše zraky na jednom či druhém břehu, nemůžeme přehlédnout bohatá města, příhodně rozmístěné venkovské domy, půdu, co nikdy neleží ladem a již rok co rok pokrývá zlato sklizně; louky plné stád; pracující obtěžkané plody, co ze svých útrob vydala zem; pastevce, kteří okolí naplňují ozvěnou sladkých zvuků svých fléten a šalmají. ‚Šťastný to lid, který vede moudrý Král,ʻ pravil Mentor [8].ʻ“

„Posléze mi Mentor ukázal všechnu radost a hojnost panující v celé egyptské zemi, kde jsme napočítali na přes 22 tisíc měst; spravedlnost vykonávanou ve prospěch chudého a proti bohatému; řádné vzdělávání dětí, které byly vedeny k poslušnosti, práci, střídmosti, lásce k umění a literatuře; svědomité provádění veškerých náboženských obřadů, nestrannost, touhu po cti, věrnost lidem a bázeň před bohy, jež otcové u svých dětí podněcovali. Bez ustání tento krásný řád obdivoval. ‚Šťastný to lid, který vede moudrý Král,ʻ pravil Mentor.ʻ“

Krétu Fénelon představuje jako idylu daleko svůdnější. Přičemž ústy Mentora dodává:

„Vše, co na tomto úžasném ostrově můžete spatřit, je plodem zákonů krále Mínoa. Vzdělání, kterému se dětem dostává, naplňuje jejich těla zdravím a zdatností. Nejprve se nechávají navyknout na jednoduchý a skromný život plný práce; předpokládá se, že jakékoli požitkářství oslabuje tělo i ducha; dětem se nenabízí jiné rozkoše než nezdolnost ctnosti a dosažení velké slávy… Trestají se zde tři neřesti u jiných národů beztrestné: nevděk, pokrytectví a lakomství. Okázalost a změkčilost se potlačovat nemusí, protože je na Krétě neznají… Netrpí se zde vzácný nábytek ani honosné ošacení ani lahodné hostiny ani pozlacené paláce.“

Takto Mentor svého žáka připravuje na to, jak – bezpochyby s ryze filantropickými pohnutkami – rozdrtit obyvatele Ithaky a jak s nimi manipulovat. K větší přesvědčivosti uvádí příklad ze svého utopického Salenta.

Hle, jak se nám dostává prvních pojmů o politice. Učí nás s lidmi zacházet zhruba tak, jak Olivier de Serres[9] učí zemědělce zacházet s půdou a mísit zeminu.

MONTESQUIEU: „Aby se udržel duch obchodování, je třeba (…), aby k němu všechny zákony přispívaly; aby tyto stejné zákony svými nařízeními dělily majetky podle toho, jak je obchod zvětšuje; aby každému chudému občanovi zajišťovaly blahobyt, který by mu umožnil pracovat jako ostatní, a aby každého bohatého občana udržovaly v tak průměrném postavení, že by byl nucen pracovat, aby si zachoval svůj majetek nebo jej zvětšil…“[10]

Tímto způsobem Zákony volně nakládají s veškerým bohatstvím.

„Přestože v demokracii je skutečná rovnost duší státu, je tak těžké ji ustavit, že přílišná přesnost by v tomto ohledu nebyla vždy vhodná. Stačí, aby byl ustaven census, který zmenší nebo ustálí rozdíly na určité úrovni. Úkolem jednotlivých zákonů pak je, aby takříkajíc vyrovnaly nerovnosti skrze břímě, které ukládají bohatým, a úlevy, které poskytují chudákům…“[11]

I zde znovu dochází k vyrovnávání majetků prostřednictvím zákona, silou.

„V antickém Řecku byly dva druhy obcí: jedny byly vojenské, jako Sparta; jiné, jako Athény, byly obchodní. V jedněch bylo cílem, aby byli občané zahálčiví, v druhých bylo snahou vštípit jim lásku k práci.“[12]

„Prosím čtenáře, aby věnoval trochu pozornosti šíři nadání, jež tito zákonodárci museli mít, aby viděli, že urážením všech zavedených zvyků a zaměňováním všech ctností ukážou světu svou moudrost. Lykúrgos, který spojil krádež se smyslem pro spravedlnost, nejtvrdší otroctví s přehnanou svobodou, nejkrutější city s největší umírněností, zajistil své obci stabilitu. Zdálo se, že jí odňal všechny její prostředky, umění, obchod, peníze, hradby; občané jsou zde ctižádostiví, ale bez naděje, že se budou mít lépe; mají přirozené city, ale nikdo není dítětem ani otcem; dokonce i cudnost je zbavena ostychu. Těmito prostředky byla Sparta přivedena k velikosti a slávě…“

„Tuto výjimečnost, kterou jsme pozorovali v řeckých institucích, jsme mohli vidět i v kalu a zkaženosti naší moderní doby. Jeden zákonodárce, čestný muž, vychoval lid, jehož poctivost se jeví stejně přirozená jako chrabrost Sparťanů. William Penn je pravým Lykúrgem; a přestože je jeho cílem mír, zatímco cílem Lykúrgovým byla válka, oba zákonodárci se navzájem podobají v cestě, na niž vyslali svůj lid, ve vlivu, jaký měli na svobodné lidi, a v tom, jaké předsudky přemohli a jaké vášně zkrotili.“

„Dalším příkladem pro nás může být Paraguay. Tovaryšstvo Ježíšovo, pro něž je jediným světským potěšením poroučet druhým, chtěli někteří lidé kvůli jeho tamější činnosti obvinit ze zločinů; nicméně vždy bude krásné vládnout lidem, které tím činíme šťastnějšími…“

„Ti, kdo budou chtít ustanovit podobné instituce, zavedou společné vlastnictví po vzoru Platonovy Ústavy, úctu k božstvům, kterou požadoval, oddělení od cizinců, aby bylo možné udržet mravy, takže bude obchodovat obec, nikoli její občané. Budou dávat naše umění bez přepychu a naše potřeby bez tužeb.“[13]

Marně bude lid s nadšením provolávat: „To napsal Montesquieu – jak úchvatné! Vznešené!“ S odvahou pronesu svůj názor:

„Cože? Vy máte tu drzost pokládat to za krásné?“

Vždyť je to strašné! Hanebné! Citované úryvky, kterých bych mohl uvést mnohem víc, ukazují, že v Montesquieho představách osoby, svobody, vlastnictví a celé lidstvo představují jen suroviny, na nichž Zákonodárce uplatňuje svůj důvtip.

ROUSSEAU. Třebaže tento teoretik, nejvyšší autorita demokratů, nechal budovu společnosti spočinout na obecné vůli, hypotézu o naprosté pasivitě lidského druhu tváří v tvář Zákonodárci nikdo mimo něj tak úplně nepřijal.

„Ale je-li pravda, že veliký kníže [vladař] je člověkem vzácným, jak je tomu s velikým zákonodárcem? Kníže [vladař] má jen sledovati vzor, který zákonodárce má navrhnouti. Tento je mechanikem, který vynalezne stroj, onen je jen dělníkem, který jej sestaví a uvádí v pohyb.“[14]

A co jsou v tom všem lidé? Strojem, co se sestaví a uvede v pohyb, anebo spíše materiálem, z něhož je stroj vyroben?

Mezi Zákonodárcem a Vladařem, mezi Vladařem a subjekty tudíž panují stejné vztahy jako mezi agronomem a zemědělcem, mezi zemědělcem a půdou. Do jakých výšin nad lidstvo se tedy klade teoretik, co káže samotným Zákonodárcům a jejich vlastní řemeslo jim přednáší v těchto nesmlouvavých požadavcích:

„Chcete-li tedy Stát upevnit, přibližte k sobě pokud možno krajnosti; nestrpte ani lidi bohaté, ani žebráky.“[15]

„Například je zem nevydatná a neplodná nebo kraj příliš stísněný pro obyvatele? Obraťte se k průmyslu a řemeslům, jichž výrobky vyměníte za potraviny, které vám chybí… Máte nedostatek obyvatel v dobrém území? Věnujte svou veškerou péči rolnictví, které rozmnožuje počet lidí, a zapuďte řemesla, která by jen dokončila odlidnění země… Zaujímáte rozsáhlá a pohodlná pobřeží? Pokryjte moře loďmi, pěstujte obchod a plavbu: budete žíti skvěle, avšak krátce. Svlažuje moře na vašich březích jen nepřístupná úskalí? Zůstaňte barbarští a rybožraví, budete tak žíti klidněji a snad lépe a jistě šťastněji. Jedním slovem: kromě zásad všem společných každý národ obsahuje v sobě nějakou příčinu, která je seřazuje zvláštním způsobem a činí jeho zákonodárství jen pro něho samého vhodným. Tak kdysi Hebrejci a nedávno Arabové mají za hlavní účel náboženství, Athéňané vědy, Kartágo a Týros obchod, Rhodos námořnictví, Sparta válku a Řím ctnost. Autor [knihy] O duchu zákonů ukázal na spoustě příkladů, jakým uměním zákonodárce řídí státní zřízení směrem ke každému tomuto účelu. (…) Když však zákonodárce, jelikož se mýlí v předmětu, zvolí zásadu jinou, než která plyne z přirozené povahy věci; když jedna směřuje k otroctví a druhá k svobodě; jedna k bohatství a druhá k populaci; jedna k míru a druhá k dobývání; uvidíme, že zákony poznenáhlu zeslábnou a ústava se zkazí; a Stát se bude neustále otřásati, až se zničí nebo změní a až nepřemožitelná přirozenost se opět chopí své vlády.“[16]

Pokud je však přirozenost dostatečně nepřemožitelná na to, aby se znovu chopila vlády, proč Rousseau nepřizná, že k tomu, aby se chopila vlády od samého počátku, nepotřebovala Zákonodárce? Proč nepřizná, že lidé, poslušni jejímu popudu, se sami dají do obchodování na rozsáhlých a přívětivých pobřežích, aniž by se do toho pletl nějaký Lykúrgos, Solon, Rousseau, který by se mohl mýlit?

Buď jak buď, je zjevné, jakou hrozivou odpovědností Rousseau vynálezce, zakladatele, vůdce, zákonodárce a ty, co Společnost ovládají, obtěžkává. Též na ně klade obrovské nároky.

„Ten, kdo se odváží toho, aby dával národu ústavu, má se cítiti schopným, aby změnil takřka lidskou přirozenost, aby změnil každého jednotlivce, který sám o sobě je celkem dokonalým a samostatným, v součást většího celku, od něhož tento jedinec jaksi obdrží svůj život a své bytí; aby změnil přirozenost lidskou, aby ji zdokonalil, aby nahradil dílčí a mravní existencí existenci fyzickou a nezávislou, kterou jsme všichni dostali od přírody. Je třeba jedním slovem, aby člověku odňal jeho vlastní síly, aby mu dal síly jemu cizí…“[17]

Ubohý lidský druhu, co s tou důstojností učiní stoupenci Rousseaua?

RAYNAL:[18] „Klima, tedy podnebí a půda, je prvním pravidlem zákonodárce. Možnosti klimatu mu diktují, co musí učinit. Nejprve musí vzít do úvahy svou polohu. Zákony kmene uvrženého na mořský břeh se budou týkat mořeplavby… Jestliže se osada přemístí do vnitrozemí, zákonodárce musí předvídat druh a míru úrodnosti půdy…“

„Moudrost právního řádu zazáří zejména díky přerozdělení vlastnictví. Obecně, ve všech zemích světa, se při zakládání osady musí přidělit půda všem lidem, to znamená každému dát k užívání plochu dostačující k uživení jedné rodiny…“

„Na pustém ostrově, jenž by se osídlil dětmi, by se ve vývoji rozumu musely jen nechat rozvít zárodky pravdy… Ovšem pokud uvedeme už starý národ do nové země, obratnost spočívá v tom, že se mu ponechají jen ty škodlivé názory a zvyky, ze kterých ho nelze vyléčit, jež nelze napravit. Chceme-li zabránit tomu, aby se přenášely dále, budeme nad druhou generací bdít prostřednictvím obecného a veřejného vzdělání dětí. Vladař, zákonodárce by nikdy neměl zakládat osadu, aniž by do ní předem nevyslal moudré muže, co by vzdělávali mládež… V rodící se osadě jsou všechny možnosti otevřené opatřením Zákonodárce, jenž chce národu vyčistit krev a zvyky. Duši toho, komu se dostává génia a ctnosti, země a lidé, co bude mít v rukách, vnuknou takový plán společnosti, jejž by nějaký spisovatel mohl vytyčit jen vágně a pod vlekem vratkých hypotéz, které se proměňují a zamotávají pro nekonečné množství obtížně předvídatelných okolností a jejich kombinací…“

Není v tom slyšet profesor polního hospodářství, kterak žákům vykládá: „Klima je prvním pravidlem zemědělce. Možnosti klimatu mu diktují, co musí učinit. Nejprve musí vzít do úvahy svou polohu. Nachází-li se na jílovité půdě, musí si na základě toho počínat. Má-li co do činění s půdou písčitou, musí provést to a to. Zemědělci, který chce půdy vyčistit a vylepšit, jsou všechny možnosti otevřené. Bude-li se mu dostávat zručnosti, půda a hnojivo, co bude mít v rukách, mu vnuknou takový plán hospodaření, jejž by nějaký profesor mohl vytyčit jen vágně a pod vlekem vratkých hypotéz, které se proměňují a zamotávají pro nekonečné množství obtížně předvídatelných okolností a jejich kombinací.“

Vznešení páni spisovatelé, račte si občas připomenout, že onen jíl, ten písek, ta mrva, s nimiž tak svévolně nakládáte, jsou Lidé, vám rovní, inteligentní a svobodné bytosti jako vy, kterým se od Boha dostalo stejně jako vám schopnosti nezávisle předvídat, přemýšlet a posuzovat.

MABLY[19] (Předpokládá takovou situaci, kdy zákony nahlodal zub času a zanedbávání bezpečnosti, načež pokračuje takto):

„Za těchto okolností se musí dojít k přesvědčení, že se kompetence vlády uvolnily. Dodejte jim [Mably se zde obrací na čtenáře] nového popudu a nemoc bude zažehnána… Spíše než na potrestání chyb myslete na povzbuzení ctností, kterých je vám zapotřebí. Tímto způsobem vaší republice dodáte mladistvou sílu. Svobodu ztratili, protože nepoznali svobodných lidí! Jestliže nemoc postupuje tak, že ji obyčejní úředníci nemohou efektivně vyléčit, uchylte se k úředníkům výjimečným, jejichž čas bude krátký a moc obrovská. Představivost občanů v tomto případě potřebuje ránu…“

V takovém ladění se nese celých dvacet svazků.

Kdysi se každý pod vlivem učení, které tvoří základ klasického vzdělání, snažil povyšovat nad lidstvo a stavit se mimo něj, aby jej mohl vést, organizovat a vzdělávat podle svého.

CONDILLAC:[20] „Vztyčte se, pane, do výšin Lykúrga, Solona. Nežli se pustíte do četby tohoto spisu, zkraťte si chvíli tím, že dáte zákony nějakému divokému americkému nebo africkému kmenu. Zřiďte pro tento kočovný lid pevná bydliště; naučte je krmit stáda…; usilujte o rozvoj těch sociálních kvalit, které do nich příroda vnesla… Přikažte jim obchodovat a provozovat lidské povinnosti… Rozkoše, jež slibují vášně, otravte tresty a uvidíte, jak tito barbaři s každým článkem vašeho právního řádu ztrácí neřesti a nabírají ctnosti.“

„Všechny národy měly zákony. Avšak málo z nich bylo šťastných. Z jaké příčiny? Zákonodárci totiž skoro vždy opomněli, že účelem společnosti je spojit rodiny obecným zájmem.“

„Nestrannost zákonů spočívá ve dvou věcech: musí se nastolit rovnost v majetku a v důstojnosti občanů… Vaše zákony budou každému občanu drahé tou měrou, jak se jim podaří nastolit co nejvyšší rovnost… Jak by lakomství, ctižádost, požitkářství, lenost, zahálka, závist, nenávist, žárlivost mohly působit mezi lidmi rovnými v majetku a v důstojnosti, jimž zákony nedávají naději, že by se tato rovnost porušila?“ (Následuje idylická pasáž.)

„To, co jste se doslechli o Spartě, by vám mělo tuto problematiku osvětlit. Žádný jiný Stát nikdy neměl zákony více ve shodě s řádem přírody a rovností.“

Není překvapující, že v 17. a 18. století se lidský druh považoval za čekající beztvarou hmotu, jíž se veškeré formy, tvaru, podnětu, pohybu a života dostává od velkého Vladaře, velkého Zákonodárce, velkého Génia. Tato století byla živena studiem starověku a ten nám všude – v Egyptě, Persii, Řecku, Římě – nabízí divadlo, v němž několik lidí podle své libovůle manipulovalo lidskými davy zotročenými silou nebo lží. A co to dokazuje? Vzhledem k tomu, že člověk a společnost jsou zdokonalitelní, pak klam, nevědomost, despotismus, otroctví, pověrčivost se musely více hromadit na úsvitu věků. Chyba autorů, které jsem citoval, nespočívá v tom, že konstatovali fakta, ale že je budoucím generacím předložili jako pravidlo hodné obdivu a následování. Jejich chybou je, že za nepochopitelné absence kritického úsudku a ve víře v dětinský konvencionalismus připustili nepřipustitelné, a to velikost, důstojnost, mravnost a blahobyt těchto umělých společností starověkého světa. Nepochopili, že čas přináší a šíří osvětu; jakmile se dosáhne rozumu, síla přejde na stranu Zákona a společnost nabude vlády sama nad sebou.

Jakému politickému úsilí jsme ve skutečnosti svědky? Nejedná se o nic jiného než o instinktivní úsilí všech národů dosáhnout svobody.[21] A co je Svoboda, ono slovo, jehož síla rozechvívá všechna srdce a zmítá světem, není-li souborem všech svobod – svobody svědomí, vzdělání, sdružování, tisku, pohybu, práce, obchodu; jinými slovy, svoboda každého dávat průchod svým schopnostem, aniž by tím poškozoval druhého; a znovu jinými slovy – zrušení jakéhokoli despotismu a omezení Zákona na jedinou rozumnou funkci, kterou je regulovat Právo jedince na zákonnou ochranu a potlačovat nespravedlnost.

Musíme přiznat, že této přirozené tendenci lidského druhu odporuje zejména ve Francii onen zhoubný postoj sdílený všemi politickými teoretiky – plod klasického vzdělání – povyšovat se nad lidstvo a z této pozice jej vést, organizovat a vzdělávat podle svého.

Dobře to ilustruje rok 1789. Jakmile byl zákonný ancien régime zničen, ihned se přistoupilo k tomu, že se nová společnost podřídila jiným nepřirozeným ustanovením, jež stále vycházela z onoho konvenčního předpokladu: z absolutní moci Zákona.

SAINT-JUST:[22] „Zákonodárce ovládá budoucnost. To na něm je přát si dobro lidstva. To na něm závisí učinit z lidí to, co si přeje, aby byli.“

ROBESPIERRE: „Funkce vlády je směřovat fyzické a morální síly národa k cíli, kvůli kterému byl založen.“

BILLAUD-VARENNES:[23] „Národ, jejž chceme dovést ke svobodě, se musí přetvořit. Musí se totiž vymýtit staré předsudky, změnit starodávné zvyky, napravit zvrhlé sklony, omezit nadbytečné potřeby, odstranit zakořeněné neřesti; je třeba silného činu, vehementního podnětu… Občané, Lykúrgova nezlomná strohost se ve Spartě stala neochvějným základem Republiky; Solonova slabá a důvěřivá povaha ponořila Athény do otroctví. Tato paralela obsahuje veškerou vědu o vládnutí.“

LEPELLETIER:[24] „Vezmeme-li do úvahy, jak hluboko lidstvo kleslo, jsem přesvědčen o tom, že je nezbytné provést kompletní nápravu a, mohu-li se tak vyjádřit, vytvořit národ zcela nový.“

Jak vidno, lidé zde představují jen mrzkou surovinu. Podle Saint-Justa přát si dobro lidstva není na lidech samých – nejsou toho schopni – je to na Zákonodárci. Lidé jsou jen to, co si přeje, aby byli.

Podle Robespierra, který doslovně opisuje Rousseaua, Zákonodárce při zakládání národa nejprve vytyčí jeho cíl. Vlády následně mají pouze směřovat k tomuto cíli všechny jeho fyzické a morální síly. Národ sám během toho všeho zůstává stále pasivní a Billaud-Varennes nám ukazuje, že může mít jen ty předsudky, zvyky, sklony a potřeby, jež Zákonodárce povolí. Tvrdí dokonce, že nezlomná prostota člověka tvoří základ republiky.

Viděli jsme, že pokud nemoc postupuje tak, že obyčejní úředníci ji nemohou vyléčit, Mably k tomu, aby rozkvetla ctnost, radí přistoupit k diktatuře. Říká: „Uchylte se k úředníkům výjimečným, jejichž čas bude krátký a moc obrovská. Představivost občanů v tom případě potřebuje ránu.“ Na tuto doktrínu se nezapomnělo. Poslechněme si Robespierra:

„Principem republikánské vlády je ctnost a jejím prostředkem, když se ustavuje, teror. Chceme ve Francii nahradit egoismus morálními zásadami, čest poctivostí, zvyky principy, pravidla slušnosti povinnostmi, tyranii módy panstvím rozumu, opovržení k bídě opovržením k neřesti, drzost hrdostí, marnivost velikostí ducha, lásku k penězům láskou ke slávě, dobré společníky dobrými lidmi, intriky zásluhami, estétství géniem, okázalost pravdivostí, otravnost požitkářství půvabem štěstí, malost velkých velikostí člověka, lid roztomilý, frivolní a bídný lidem ušlechtilým, mocným a šťastným; to znamená všechny neřesti a směšnosti monarchie všemi ctnostmi a zázraky Republiky.“

Do jakých výšin nad zbytek lidstva se zde Robespierre klade! A všimněte si, o jaké okolnosti tu promlouvá. Neomezuje se na to, že by vyslovil přání velkolepé obnovy lidského srdce; dokonce ani neočekává, že by k ní došlo během řádné vlády. Ne, chce ji provést sám a prostřednictvím teroru. Promluva, z níž pochází tato dětinská masa propracovaných antitezí, si kladla za cíl vysvětlit morální principy, jimiž by se měla řídit revoluční vláda. Povšimněte si, že Robespierre vyžaduje diktaturu nejen pro odražení náporu ciziny a překonání vnitřních frakcí; chtěl, aby jeho vlastní morální principy prostřednictvím teroru převážily nad působením Ústavy. Nedožaduje se ničeho menšího, než aby v zemi byli terorem vymýceni dobří společníci, egoismus, čest, zvyky, pravidla slušnosti, móda, marnivost, láska k penězům, intriky, estétství, požitkářství a bída. Teprve až se mu podaří dosáhnout těchto zázraků – jak je sám rozumně nazývá –, teprve pak uvolí, aby zákony znovu převzaly vládu. — Ó, nebozí jste vy, kteří se máte za tak velké a lidstvo pokládáte za tak malé, že chcete vše reformovat; reformujte sami sebe, tento úkol vám postačí.

Nicméně páni Reformátoři, Zákonodárci a Teoretici zpravidla pro lidstvo nežádají bezprostřední despotismus. Ne, na to jsou příliš mírní, příliš velcí lidumilové. Domáhají se pouze despotismu, absolutismu a všemohoucnosti Zákona. Toliko usilují i o to zákony vytvářet.

K tomu, abych ukázal, nakolik podivné naladění mysli ve Francii zevšeobecnělo, bych mohl stejně dobře přepsat celého Mablyho, celého Raynala, celého Rousseaua, celého Fénelona a dlouhé úryvky z Bossueta a z Montesquieua, podobně bych musel reprodukovat celý protokol zasedání Národního konventu. Vystříhám se toho a přenechávám zdroje čtenáři.

Má se věru za to, že tato myšlenka musela oblažit Napoleona. Horlivě se jí chopil a rázně uvedl do praxe. Maje se za chemika, viděl v Evropě jen látku na pokusy. Tato látka se ovšem brzy projevila jako silné činidlo. Na Svaté Heleně si ze tří čtvrtin rozčarovaný Napoleon podle všeho uvědomil, že v národech se přece jen skrývá nějaká iniciativa, a podle všeho byl svobodě méně nepřátelský. To mu ovšem nezabránilo v závěti takto ponaučit svého syna: „Vládnout, to znamená šířit morálku, vzdělání a blahobyt.“

Má smysl nyní přes únavné citace ukázat, z čeho vycházeli Morelly[25], Babeuf, Owen a Fourier? Omezím se na to, že čtenáři předložím několik pasáží o organizaci práce z knihy Louise Blanca[26].

„Podle našeho plánu se společnosti dostane impulzu ze strany moci.“ (s. 126)

V čem spočívá onen impulz, který Moc společnosti dává? V tom, že se jí vnutí plán pana Blanca.

Když se to tak vezme, společnost je lidský rod.

Impulz pana Blanca tedy nakonec obdrží celý lidský rod.

Ten je sám o sobě svobodný, řeklo by se. Lidský rod se bezpochyby může svobodně řídit radami kohokoli. Pan Blanc to ale vidí docela jinak. Má za to, že se jeho plán obrátí v Zákon a následně jej moc prosadí silou.

„Podle našeho plánu Stát zaštítí práci právním rámcem (maličkost), na jehož základě se průmyslové aktivity mohou a musí uskutečňovat naprosto svobodně. Svobodu (Stát) jen položí na svah (nic víc nic míň) a ta, jakmile se tam ocitne, tak silou okolností a v přirozeném sledu zavedeného mechanismu sklouzne dolu.“

Co je ovšem ten svah? — Ten, o němž mluví pan Blanc? — Nesměřuje do propasti? — Ne, směřuje k blahu. — Proč se tam neumístila společnost sama? — Neví totiž, co chce, a potřebuje impulz. — Kdo jí onoho impulzu dodá? — Moc. — A kdo dodá impulz moci? — Vynálezce celého mechanismu, pan Blanc.

Nikdy nevystoupíme z tohoto kruhu: pasivní lidstvo a velký muž, co jej zásahy Zákona uvádí do pohybu.

Jakmile se společnost ocitne na onom svahu, bude požívat alespoň nějaké svobody? — Bezpochyby. — A co je to svoboda?

„Řekněme to jednou provždy: svoboda nespočívá pouze v uděleném PRÁVU, ale též MOCI, která je člověku udělena, aby vykonával a rozvíjel své schopnosti pod ochranou zákona a v panství spravedlnosti.“

„Nejedná se o žádné marné rozlišení: má hluboký význam a nezměrné důsledky. Jakmile totiž přiznáme, že ke skutečné svobodě člověk potřebuje MOC vykonávat a rozvíjet své schopnosti, vyplyne z toho, že společnost je povinna každému poskytnout patřičné vzdělání, bez něhož se lidská mysl nemůže rozvíjet, a pracovní nástroje, bez nichž nemůže být popuštěna uzda lidské činnosti. Nu, a zásahem čeho jiného než Státu společnost poskytne každému ze svých členů patřičné vzdělání a nezbytné pracovní nástroje?“

Svoboda je tudíž moc. — V čem tato MOC spočívá? — V tom, že se člověku dostane vzdělání a pracovních nástrojů. — Kdo mu vzdělání a pracovní nástroje poskytne? — Společnost, která je tím povinna. — Zásahem čeho společnost poskytne pracovní nástroje těm, jimž se nedostávají? — Zásahem Státu. — A komu je Stát vezme?

Nechávám na čtenáři, ať si na tuto otázku odpoví sám a nahlédne, kam to všechno vede.

Jeden z nejpodivnějších fenoménů naší doby, který pravděpodobně udiví mnoho našich potomků, představuje skutečnost, že doktrína, jež se zakládá na tomto trojím předpokladu — zásadní nehybnost lidstva — všemohoucnost Zákona — neomylnost Zákonodárce, — je svatým symbolem těch, co svůj postoj označují za výlučně demokratický.

Tvrdí o něm též, že je sociální.

Jako demokraté věří bezmezně v lidstvo.

V sociální perspektivě lidstvo kladou hlouběji než bahno.

Pokud jsou ve hře politická práva, když se má z jeho středu vybrat Zákonodárce, pak podle toho lid vládne instinktivní moudrostí; je obdařen obdivuhodným citem; jeho vůle je vždy správná, obecná vůle nemůže chybovat. Volební právo by nemělo být příliš všeobecné. Nikdo společnosti za kompetenci volit neručí. Vždy se předpokládá vůle a schopnost zvolit správně. Jak by se lid mohl mýlit? Nežijeme snad v osvíceném století? Co tedy? Bude snad lid navěky pod kuratelou? Nedobyl si svá práva dostatkem snahy a obětí? Neprokázal dostatečně svou inteligenci a moudrost? Nedosáhl snad své zralosti? Není schopen samostatně rozhodovat? Nezná snad své zájmy? Najde se snad jedinec, nebo vrstva, kteří by se opovážili nárokovat si právo lid zastoupit, rozhodovat a jednat za něj? Ne, ne, lid chce být svobodný a svobodný bude. Chce si své záležitosti spravovat sám a také si je spravovat bude.

Jakmile se však Zákonodárce zvolením zbaví lidového shromáždění, rázem se jazyk promění. Národ se navrátí do pasivity, nehybnosti, do nicoty a Zákonodárce si přivlastní neomezenou moc. Invence, směr, popud, organizace – to vše teď stojí na něm. Lidstvo si napříště musí nechat všechno líbit; udeřila hodina despotismu. A povšimněte si té neodvratnosti; neboť onen lid, ještě před chvílí tolik osvícený, tolik morální, tak dokonalý, nemá žádných sklonů a má-li nějaké, pak jej všechny ženou do úpadku. A nemělo by se mu ponechat trochu Svobody? Nevíte však, že podle pana Consideranta[27] svoboda vede nevyhnutelně k monopolu? Nevíte, že svoboda je konkurence? A že konkurence znamená podle pana Blanca pro lid systém zkázy a pro buržoazii příčinu zhouby? A že lidé z toho důvodu čelí zkáze a zhoubě tím více, čím více jsou svobodní, o čemž svědčí Švýcarsko, Holandsko, Anglie a Spojené státy? Nevíte snad, že – stále podle pana Blanca – konkurence vede k monopolu a že láce ze stejné příčiny vede k přehnaným cenám? A že konkurence způsobuje vysoušení zdrojů spotřeby a produkci žene do stravující činnosti? Že konkurence vede ke zvýšení produkce a snížení spotřeby; — z čehož plyne, že svobodné národy produkují kvůli tomu, aby neměly žádnou spotřebu; — že svoboda je zároveň útlakem i šílenstvím a pan Blanc musí nutně zakročit?

Ostatně které ze svobod se lidem mohou ponechat? Měla by to být svoboda svědomí? Pak budeme svědky, jak onoho povolení využívají a stávají se z nich ateisté. Svoboda vzdělání? Otcové se přetrhnou, aby svým dětem zaplatili učitele, co je budou učit amorálnosti a bludy; a mimoto, můžeme-li tedy v této záležitosti důvěřovat panu Thiersovi[28], ponechá-li se vzdělání národní svobodě, přestane být národním, své děti bychom vychovávali dle představ Turků a Indů místo toho, že nyní – díky zákonné despocii vysokých škol – mají to štěstí být vzděláváni podle vznešených myšlenek Římanů. Svoboda práce? Ovšem práce značí konkurenci, v jejímž důsledku se všechny produkty nezužitkují, lid stihne zkáza a buržoazii zhouba. Svobodný obchod? Však dobře víme, co protekcionisté dokazovali do omrzení, že při svobodném obchodování člověk přichází na mizinu a chce-li zbohatnout, obchod nesmí být svobodný. Svobodu sdružování? Avšak podle socialistické doktríny se svoboda a sdružování vylučují, jelikož právě proto se usiluje o to lidem svobodu odejmout, aby byli nuceni se sdružovat.

Vidíte tedy dobře, že demokraté-socialisté nemohou lidem s klidným svědomím ponechat lidem žádnou ze svobod, protože ti, pokud do toho tito pánové nevnesou pořádek, ze své přirozené povahy tíhnou k mravnímu úpadku a demoralizaci.

Otázkou v tomto případě zůstává, na jakém základě se pro lid s takovou vehemencí vyžaduje všeobecné volební právo.

Požadavky organizátorů vyvolávají jinou otázku, kterou jsem jim často kladl a na niž, pokud vím, dosud neodpověděli. Jestliže jsou přirozené sklony lidstva natolik špatné, že se mu musí uzmout svoboda, jak je pak možné, že sklony organizátorů jsou dobré? Myslí si, že jsou uhněteni z jiného bahna nežli ostatní lidé? Prohlašují, že společnost ovládaná zvrácenými pudy se žene, je-li ponechána sama sobě, neodvratně do propasti. Tvrdí, že ji na této šikmé ploše zarazí a udají společnosti lepší směr. Z nebes se jim tedy dostalo inteligence a ctností, které je staví mimo lidstvo a nad něj; nechť prokáží své nároky. Chtějí být pastýři a z nás chtějí mít stádo. Za takového uspořádání se u nich předpokládá vrozená nadřazenost, po jejímž důkaze nám přináleží právo se tázat.

Povšimněte si, že vůbec nezpochybňuji jejich právo vynalézat sociální formy, šířit je a nabádat k nim, experimentovat na sobě samých, na svůj vrub a vlastní riziko; zpochybňuji však jejich právo vnucovávat nám je prostřednictvím Zákona, tedy vynuceně a z veřejných daní.

Nežádám, aby se Cabetisté[29], Fourieristé, Proudhonisté[30], Protekcionisté a ctitelé antiky vzdali svých podivných myšlenek, žádám, aby se vzdali oné myšlenky, kterou tato myšlenková hnutí sdílejí, totiž vnutit nám silou jejich skupiny a formy, sociální dílny, bezplatné banky, starověké morální kvality a obchodní bariéry. Žádám po nich, aby nám ponechali způsobilost jejich plány posoudit, aby nás do nich přímo či nepřímo nezapojovali, pokud zjistíme, že jdou proti našim zájmům, anebo se vzpírají našemu svědomí.

Neboť požadavek nechat zakročit moc a daně – odhlédneme-li od toho, že se rovná útlaku a okrádání – navíc zahrnuje tuto předsudečnou hypotézu: neomylnost organizátora a nekompetence lidstva.

Není-li lidstvo kompetentní za sebe rozhodovat, k čemu celá ta promluva o všeobecném volebním právu?

Tento myšlenkový rozpor bohužel přešel do činů, a třebaže francouzský národ všechny ostatní v dobývání vlastních práv, či spíše politických garancí, předčil, faktem zůstává, že ze všech národů je tím nejvíce řízeným, daněným, svázaným a zneužívaným.

Ze všech národů též ve Francii nejvíce hrozí revoluce, jinak tomu za daných okolností nemůže být.

Jakmile vyjdeme z představy, již sdílí všichni naši teoretici a kterou tak razantně vyjádřil pan L. Blanc: „Společnosti se dostane impulzu ze strany moci“; jakmile se lidé budou mít za vnímavé, avšak pasivní, neschopné dosáhnout díky vlastní soudnosti a energii žádných morálních hodnot, žádného blahobytu, nucené dočkat se všeho od Zákona; zkrátka, jestliže přiznají, že jejich vztah ke Státu se rovná tomu mezi pastýřem a stádem, odpovědnost moci je zcela jasně bezbřehá. Dobro i zlo, ctnost i neřest, rovnost i nerovnost, hojnost i bída, to vše vyplývá ze Zákona. Vším pověřen, vše podniká; a tím pádem je za vše zodpovědný. V příznivých dobách se oprávněně dovolává našeho vděku; pokud se topíme v bídě, můžeme to vyčítat jen a jen jemu. Nenakládá v podstatě volně s našimi osobami a majetky? Není Zákon všemocný? Vytvořiv monopol ve vzdělávání garantuje, že nezklame naději otců zbavených svobody; a dojdou-li tito zklamání, kdo je na vině? Reglementováním hospodářství garantuje, že bude prosperovat, jinak by bylo absurdní mu svobodu odebrat; je-li hospodářství na úbytě, kdo je na vině? Zasáhne-li do vyrovnání obchodní bilance žonglováním s cly, garantuje, že obchod vzkvete; a jestli místo toho, aby vzkvétal, odumře, kdo je na vině? Odsouhlasí-li rejdařům celní ochranu výměnou za jejich svobodu, garantuje, že námořní doprava bude lukrativní; a pokud bude nákladná, kdo je na vině?

Za všechna hoře, jež na národ dopadají, na sebe převzala dobrovolně odpovědnost vláda. Je třeba podivovat se nad tím, že každičká strast pak skýtá podnět k revoluci?

A jaký se nabízí lék? Rozšířit neomezeně doménu Zákona, čili Zodpovědnost vlády.

Jestliže se ovšem vláda ujme zvýšení a regulace platů, ale nedokáže tak učinit; pokud se jme podporovat všechny nešťastníky, ale nedokáže tak učinit; předsevezme-li si zajistit důchod všem pracujícím, ale nedokáže tak učinit; vezme-li na starost dodání pracovních nástrojů všem dělníkům, ale nedokáže tak učinit; zaváže-li se, že všem dychtivým poskytne bezúročné půjčky, ale nedokáže tak učinit; jestliže si Stát podle slov uniknuvších k naší lítosti zpod pera pana Lamartina „klade za úkol osvítit, rozvíjet, rozšiřovat, zduchovnit, opevňovat a posvětit duši národa“ a nezdaří se mu to; není zjevné, že po každém zklamání vypukne s největší pravděpodobností, běda, nevyhnutelně revoluce?

Vracím se ke své tezi a pravím: „Na rozhraní mezi ekonomickou vědou a vědou politickou[31] se vynořuje zásadní otázka.“ A to tato:

Co je to Zákon? Čím by měl být? Jaká je jeho doména? Jeho hranice? Kde potažmo končí pravomoc Zákonodárce?

Odpovídám bez váhání: „Zákon je organizovaná, společná síla, jež má zabránit Nespravedlnosti — krátce, ZÁKON, TO JE SPRAVEDLNOST.“

Není pravda, že Zákonodárce nad našimi osobami a vlastnictvími vládne absolutní mocí, protože ty mu předcházely a jemu přináleží obklopit je garancemi.

Není pravda, že Zákon má za úkol spravovat naše vědomí, myšlenky, vůli, naše vzdělání, mínění, obchodování, schopnosti a naše požitky.

Jeho úkolem je zabránit tomu, aby v jakékoli z těchto oblastí právo jednoho zasahovalo do práva druhého.

Protože jeho nutnou sankcí je Síla, zákonnou oblastí Zákona musí být jen zákonná oblast síly, a to: Spravedlnost.

A vzhledem k tomu, že každý jednotlivec má právo použít síly jen v případě zákonné ochrany, pak společná síla, která představuje spojení sil jednotlivců, by logicky nemohla být užita k jinému účelu.

Zákon je tedy pouze zorganizováním dřívějšího osobního práva na zákonnou ochranu.

Zákon, to je Spravedlnost.

Přesvědčení, že Zákon může omezovat osoby či je obrat o vlastnictví, byť i s filantropickým záměrem, je zásadně mylné tím spíše, že má za úkol je chránit.

Ať mi nikdo netvrdí, že když se zdrží jakéhokoli útlaku a veškerého okrádání, může být přinejmenším filantropický; to je protimluv. Zákon se působení na naše osoby a vlastnictví nevyhne; pokud je negarantuje, narušuje je pouhým svým působením, pouze tím, že existuje.

Zákon, to je Spravedlnost.

Spravedlnost je veličinou danou, neměnnou a stálou, jež nepřipouští více nebo méně, a v tomto ohledu jde tedy o věc jasnou, jednoduchou, dokonale definovanou a stanovenou, přístupnou každé rozumné bytosti, viditelnou každým okem.

Překročíte-li tuto danost a vytvoříte Zákon náboženský, bratrský, rovnostářský, filantropický, hospodářský, literární, umělecký, hned se ocitnete v neohraničeném, nejistém a neznámém prostoru, ve vnucené utopii, či hůře v množství utopií soupeřících o ovládnutí Zákona a sebeprosazení; neboť bratrství a filantropie nemají vymezené hranice jako spravedlnost. Kde se zastavíte? Kde se zastaví Zákon? Jeden, podobně jako pan Saint-Cricq, svou filantropii rozšíří jen mezi některé průmyslnické vrstvy a po Zákonu bude žádat, aby spotřebitele uspořádal ve prospěch výrobců. Druhý podobně jako pan Considerant, se chopí záležitosti pracujících a bude pro ně od Zákona žádat zajištění MINIMA – šatstva, bydlení, stravy a všech věcí nezbytných pro udržení života. Třetí, pan Blanc, prohlásí celkem po právu, že to je jen hrubý nárys bratrství a Zákon musí všem poskytnout pracovní nástroje a vzdělání. Čtvrtý upozorní na to, že takové ujednání stále ponechává prostor nerovnosti a díky Zákonu musí do těch nejzapadlejších chatrčí proniknout přepych, literatura a umění. Dostali byste se až ke komunismu, či spíše legislativa by byla… tím, čím už je: — bitevním polem všech přeludů a hamižností.

Zákon, to je Spravedlnost.

V tomto rámci si lze představit jednoduchou, pevnou vládu. Jen ať mi řeknou, odkud by mohlo vzejít pomyšlení na revoluci, povstání či pouhou lidovou bouři proti veřejné moci omezující se na potlačování bezpráví. V takovém společenském řádu by bylo více blahobytu, který by byl rovným dílem přerozdělen, a co se týče strastí od lidstva neoddělitelných, nikdo by nepomyslel vinit za ně vládu, která s nimi nemá nic do činění, stejně jako nemá nic do činění s proměnami teploty. Copak kdo kdy viděl lid povstat proti kasačnímu soudu nebo vpadnout do jednací síně smírčího soudce a domáhat se minimálního platu, bezúročné půjčky, pracovních nástrojů, ochranného cla či sociálních dílen? Vždyť každý dobře ví, že tyto plány stojí mimo pravomoc soudce, a podobně by zjistil, že stojí mimo pravomoc Zákona.

Jen vytvořte Zákon na principu bratrství hlásajíce, že jen a jen z něj vyplývá to dobré i to zlé a že na něj padá odpovědnost za veškerou individuální bolest i všechnu sociální nerovnost, a otevřete dveře nekonečnému proudu stížností, nenávistí, nepokojů a revolucí.

Zákon, to je Spravedlnost.

A bylo by vskutku zvláštní, kdyby mohl být oprávněně něčím jiným. Není snad spravedlnost zákonem? Nejsou si snad práva rovna? Jak by tedy Zákon zakročil tak, že by mě podřídil sociálním plánům pánů Mimerela, de Meluna[32], Thierse a Louise Blanca, spíše než by podřídil tyto pány mým plánům? Má se snad za to, že se mi od přírody nedostalo dosti představivosti, abych si nevynašel vlastní utopii? Zdalipak je rolí Zákona vybrat mezi tolika přeludy a veřejnou moc dát do služeb jednomu z nich?

Zákon, to je Spravedlnost.

A ať mi nikdo netvrdí, jak bez ustání slyším, že takto pojatý – ateistický, individualistický a nelítostný – Zákon lidstvo přetvoří k obrazu svému. To je nesmyslný závěr, jenž si plnou měrou zaslouží onu posedlost vládou, která v Zákonu spatřuje lidství.

Co tedy? Budeme-li svobodní, vyplývá z toho snad, že přestaneme jednat? Nebude-li se nám dostávat podnětů ze strany Zákona, vyplývá z toho snad, že nebudeme mít podnětů žádných? Omezí-li se Zákon na to, že nám zabezpečí svobodné vykonávání našich schopností, vyplývá z toho snad, že naše schopnosti zasáhne nečinnost? Nebude-li nám Zákon ukládat formy zbožnosti, způsoby sdružování, metody vyučování, pracovní postupy, pravidla obchodování, charitativní projekty, vyplývá z toho snad, že se ihned ponoříme do ateismu, izolace, nevědomosti, bídy a egoismu? Vyplývá z toho snad, že nebudeme již schopni rozeznat boží moc a dobrotu, nebudeme schopni se sdružovat, vzájemně si pomáhat, milovat své chudé bratry a pomáhat jim, studovat tajemství přírody, usilovat o zdokonalování našeho bytí?

Zákon, to je Spravedlnost.

A právě pod Zákonem spravedlnosti, v právním řádě, pod vlivem svobody, bezpečí, stability a odpovědnosti každý člověk dosáhne veškeré své hodnoty, důstojnosti své bytosti a lidstvo s řádem dosáhne v poklidu, pomalu, ale jistě, pokroku, kterému je předurčeno.

Mám za to, že mi teorie nahrává; vždyť když jakoukoli otázku podrobím úvaze – ať už náboženskou, filozofickou, politickou či ekonomickou; ať už běží o blahobyt, morálku, rovnost, právo, spravedlnost, pokrok, odpovědnost, solidaritu, vlastnictví, práci, obchod, kapitál, platy, daně, obyvatelstvo, úvěr, vládu; ať už se odrazím od jakéhokoli vědeckého horizontu, vždycky a beze změny dojdu téhož závěru: řešení sociální otázky tkví ve Svobodě.

Nepromlouvá v můj prospěch i zkušenost? Jen se rozhlédněte po světě. Které národy jsou nejšťastnější, nejmorálnější, nejmírumilovnější? Ty, kde Zákon nejméně zasahuje do osobní aktivity; kde vládu pociťují nejméně; kde má lidská individualita největší průchod a veřejné mínění nejvíce vlivu; kde je administrativní soukolí nejmenší a nejjednodušší; kde jsou nejnižší a rovnoměrně rozdělené daně; kde jsou lidová pozdvižení nejméně četná a odůvodnitelná; kde odpovědnost jednotlivců a jednotlivých vrstev nejvíce působí; kde tím pádem nedokonalé zvyky nabírají správných obrátek; kde obchody, smlouvy, sdružení nenacházejí nejmenších překážek; kde práce, kapitál, obyvatelstvo ztrácí sebemenším přemístěním, kde se lidstvo nejvíce řídí svými sklony; kde boží úmysl nejvíce převažuje nad tím lidským; zkrátka u těch národů, co se nejvíce přibližují tomuto řešení: v mezích práva se vše udává prostřednictvím svobodné a zdokonalitelné přirozenosti člověka; nic prostřednictvím Zákona či silou, pomineme-li všeobecnou Spravedlnost.

Musíme konstatovat, že na světě se nachází příliš mnoho velkých mužů; příliš zákonodárců, organizátorů, zakladatelů společnosti, vůdců či otců národa atd., atd. Příliš mnoho lidí se staví nad lidstvo, chtějí mu z této pozice poručníkovat, příliš mnoho lidí si za práci uložilo lidstvo spravovat.

Mohli by mi povědět: „ Vy sám, který promlouváte, se společností nemálo zabýváte.“ To je pravda. Musí ale uznat, že mé snažení sleduje docela jiný smysl, situaci nahlížím zcela jinak a jestliže se míchám mezi reformátory, pak jen proto, abych je donutil pustit lidstvo ze spárů.

Nepřistupuju k lidstvu jako Vaucanson[33] ke svým automatům, nýbrž jako fyziolog k lidskému organismu: chci jej studovat a obdivovat.

Přistupuju k němu ve stejném duchu, který hnal jednoho slavného cestovatele.

Ten se ocitl v nitru divokého kmene. Očekávalo se narození dítěte a cestovatele obklopil dav věštců, kouzelníků a šarlatánů vyzbrojených kroužky, háčky a řemeny. Jeden praví: „Pokud tomuto dítěti neroztáhnu chřípí, nikdy neucítí vůni kalumetu.“ Druhý zas: „Pokud mu nenatáhnu uši až k ramenům, bude zbaven sluchu.“ Třetí: „Pokud jeho očím nedodám šikmý tvar, nikdy nespatří světlo slunce.“ Čtvrtý: „Neohnu-li mu nohy, nikdy se na nich udrží zpříma.“ Pátý: „Nestlačím-li mu mozek, nebude schopen myslet.“ „Ruce pryč!“ zvolal cestovatel, „Co Bůh činí, dobře činí; nepředstírejte, že víte víc než on. A ježto toto křehké stvoření obdařil orgány, dejte volný průchod jejich vývoji, ať se obrní za chodu v důsledku tápání, zkušenosti a Svobody.“

Podobně Bůh obdařil lidstvo vším, co potřebuje k naplnění svého údělu. Stejně jako stvořil fyziologii lidskou, stvořil i fyziologii sociální. Sociální orgány jsou utvořeny takovým způsobem, že se na čerstvém vzduchu Svobody harmonicky rozvíjejí. Takže pryč s šarlatány a organizátory! Pryč s jejich kroužky, řetězy, háčky a kleštěmi! Pryč s jejich nepřirozenými prostředky! Pryč s jejich sociálními dílnami, falanstérami, etatismem, centralizací, ochrannými cly, univerzitami, státními kulty, bezplatnými úvěry a bankovními monopoly, regulacemi, restrikcemi, moralizováním, vyrovnáním prostřednictvím daní! Poté, co bylo sociální tělo marně vystaveno tolika systémům, by se patřilo skončit tam, kde se mělo začít: systémy by se měly zavrhnout a konečně by se měla zkoušce podrobit Svoboda, — Svoboda, která jest aktem víry v Boha a v jeho dílo.

Vlastnictví a zákon

Díky důvěře spoluobčanů nosím titul zákonodárce.

Zajisté bych tento titul odmítl, kdybych ho chápal stejně jako Rousseau.

Podle něj: „Ten, kdo se odváží toho, aby dával národu ústavu, má se cítiti schopným, aby změnil takřka lidskou přirozenost, aby změnil každého jednotlivce, který sám o sobě je celkem dokonalým a samostatným, v součást většího celku, od něhož tento jedinec jaksi obdrží svůj život a své bytí; aby změnil přirozenost lidskou, aby ji zdokonalil. (…) Ale je-li pravda, že veliký kníže [vladař] je člověkem vzácným, jak je tomu s velikým zákonodárcem? Tento je mechanikem, který vynalezne stroj, onen je jen dělníkem, který jej sestaví a uvádí v pohyb.“[1]

Jelikož byl Rousseau přesvědčen, že sociální stav vymyslel člověk, přiřkl zákonu a zákonodárci velkou důležitost. Mezi zákonodárcem a ostatními lidmi spatřoval vzdálenost, či spíše propast, která odděluje technika od nehybné hmoty, z níž je sestaven stroj.

Podle něj by zákon měl proměňovat lidi, vytvářet nebo nevytvářet vlastnictví. Podle mě společnost, lidé a vlastnictví existovali dříve než zákony a abych se vyjádřil odborně, podotýkám, že vlastnictví nevzniklo kvůli zákonům, nýbrž že kvůli vlastnictví vznikly zákony.

Protiklad těchto dvou koncepcí je zásadní. Důsledky, které z něj vyplývají, se bez ustání ubírají opačnými směry; budiž mi tedy povoleno problém řádně upřesnit.

Předně upozorňuji, že slovo vlastnictví užívám v obecném významu a nikoliv ve významu pozemkového vlastnictví. Lituji – a možná se mnou litují všichni ekonomové –, že v nás toto slovo bezděčně vyvolává představu držby půdy. Vlastnictvím míním právo na hodnotu, jež přináleží dělníkovi, který ji vytvořil svou prací.

Když jsme si toto ujasnili, přemítám nad tím, zda toto právo vzniklo ze zákona, či jestli neexistuje déle než zákon a není mu nadřazené. Jestli bylo potřeba, aby zákon dal vzniknout vlastnickému právu, nebo jestli naopak vlastnictví představuje skutečnost i právo starší než zákon a stálo tedy u jeho zrodu. V prvním případě je úkolem zákonodárce vlastnictví uspořádat, upravit, ba dokonce ho zrušit, pokud to uzná za vhodné; v tom druhém se jeho kompetence omezují na to, aby zákonem vlastnictví zaručil a dbal na to, že bude respektováno.

V předmluvě návrhu ústavy, zveřejněné jedním z největších myslitelů moderních dějin, panem Lammenaisem[2], čtu následující slova:

„Francouzský lid prohlašuje, že uznává práva a povinnosti, které existovaly před pozitivními zákony, jsou jim nadřazené a nezávisí na nich.

Tato práva a povinnosti vzešlé přímo od Boha lze shrnout v trojím dogmatu, jejž vyjadřují tato svatá slova: Rovnost, Svoboda, Bratrství.“

Tak mě napadá otázka, jestli Vlastnické právo nespadá pod ta, která z pozitivního zákona vskutku ani zdaleka nevyplývají, byla tu před zákonem a představují jeho raison d’être?

Není to otázka nepatrná a zbytečná, jak bychom si mohli myslet. Je dalekosáhlá a zásadní. Její vyřešení se pro společnost jeví jako nanejvýš důležité, o čemž se snad přesvědčíme, až obě pojednávané koncepce porovnám z hlediska původu a účinků.

Ekonomové si myslí, že Vlastnictví stejně jako Člověka stvořila Prozřetelnost. Zákoník nedává vzniknout ani jednomu, ani druhému. Vlastnictví je nezbytným důsledkem lidského založení.

Člověk se v pravém slova smyslu rodí vlastníkem, protože se rodí s potřebami, jejichž uspokojení je pro život nezbytné, a s orgány a schopnostmi, jejichž užití je zase nezbytné pro uspokojení těchto potřeb. Schopnosti představují pouze nástavbu člověka; vlastnictví zase nástavbu schopností. Oddělit člověka od schopností znamená nechat ho zahynout; oddělit člověka od výsledku jeho schopností také znamená nechat ho zahynout.

Někteří političtí teoretici se často zabývají otázkou, jak měl Bůh člověka stvořit: my člověka zkoumáme takového, jak ho Bůh stvořil; konstatujeme, že nemůže žít bez zaopatření svých potřeb; že nemůže zaopatřit své potřeby bez práce a nemůže pracovat, pokud si není JIST, že k uspokojení svých potřeb bude moci uplatnit plody své práce.

A z tohoto důvodu se domníváme, že Vlastnictví zřídil Bůh a že předmětem lidského zákona je jeho záruka a zabezpečení.

To, že Vlastnictví vzniklo před zákonem, je natolik pravda, že i divoši, kteří žádné zákony nemají, přinejmenším ty psané, ho uznávají. Jestliže divoch zasvětil svou práci tomu, aby si postavil chatrč, nikdo se s ním nepře o držbu či Vlastnictví. Nějaký statnější divoch ho z ní samozřejmě může vyhnat, ale pobouří a znepokojí tím celý kmen. Toto zneužití síly dokonce stojí u zrodu sdružování, konvence a zákona, který veřejnou moc vkládá do služeb Vlastnictví. Zákon se tedy rodí z Vlastnictví, a zdaleka nikoliv Vlastnictví ze Zákona.

Lze tvrdit, že zásadu vlastnictví uznávají dokonce i zvířata. Vlaštovka se poklidně stará o svou novou rodinku v hnízdě, které si vlastním úsilím postavila.

Ba i rostlina žije a rozvíjí se díky přizpůsobování [asimilaci], díky přivlastňování [apropriaci]. Ve svém dosahu si přivlastňuje látky, plyny, soli. Stačilo by tento proces narušit a rostlina by uschla, zašla.

Podobně se člověk díky přivlastňování rozvíjí a žije. Přivlastňování je přirozený jev, seslaný Prozřetelností a pro život zásadní, vlastnictví je pak jen přivlastňování, z něhož se prací stalo právo. Vzhledem k tomu, že látky mohou být vlivem práce přizpůsobeny a přivlastněny, což předtím být nemohly, vskutku nechápu, jak bychom mohli tvrdit, že fenomén přivlastňování se musí uskutečnit ve prospěch jedince jiného než toho, co práci vykonal.

Zákon zasahuje právě z důvodu těchto základních skutečností a nezbytných důsledků samého lidského charakteru. Jelikož touha po životě a rozvoji může silného člověka dovést k tomu, že obere člověka slabého, a poruší tak pracovní právo, bylo dohodnuto, že síla všech bude soustředěna na prevenci a potlačení násilí. Úkolem Zákona je tedy dbát, aby se Vlastnictví respektovalo. Dohodou nevzniklo Vlastnictví, nýbrž Zákon.

Prozkoumejme nyní původ opačné koncepce.

Všechny předcházející francouzské ústavy prohlašují Vlastnictví za svaté, což podle všeho zdání stanovuje lidskému společenství za cíl to, aby se jednotlivci i jednotlivá sdružení vlivem práce svobodně rozvíjeli. To logicky znamená, že Vlastnictví je právo starší než Zákon, neboť Zákon by měl Vlastnictví pouze garantovat.

Tak si ale říkám, jestli jsme toto prohlášení do našich listin nezařadili takříkajíc instinktivně, jako frázi, mrtvou literu, a zejména zda se na něm zakládají všechna společenská přesvědčení?

Pokud je však pravda, že literatura, jak jsme již zmínili, odráží názory společnosti, můžeme o tom pochybovat; neboť teoretici se v zásadě vlastnictví nejprve uctivě poklonili a pak – nikoliv aby nás přinutili Vlastnictví respektovat, nýbrž aby ho spolu s půjčováním peněz a prací upravili, změnili, přetvořili, vyrovnali, vyvážili a zorganizovali –, se zajisté ještě nikdy tolik nedovolávali zásahu zákona.

To ovšem předpokládá, že Zákonu a následně i Zákonodárci přiznáme absolutní moc nad osobami a vlastnictvím.

Zarmoutit nás to může, překvapit nás to nesmí.

A odkud čerpáme představy o těchto záležitostech, včetně pojmu Práva? V latinsky psaných knihách a v Římském právu.

Nestudoval jsem sice právo, ale k tomu, abych naše teorie mohl prohlásit za mylné, mi stačí vědět, že koření právě tam. Římané museli Vlastnictví považovat za skutečnost vzniklou čistě na základě dohody, za produkt, umělý výtvor psaného Zákona. Samozřejmě nemohli dosáhnout až na samotné povahové založení člověka, jak to činí politická ekonomie, a prohlédnout tak vztah a nutnou spojitost existující mezi těmito jevy: potřeby, schopnosti, práce, vlastnictví. Vyznělo by to naopak a byla by to sebevražda. Jak by ti, kteří žili z loupení, jejichž veškeré vlastnictví bylo plodem okrádání, kteří své existenční prostředky vybudovali na dřině otroků, jak by jen mohli, aniž by při tom otřásli základy společnosti, do legislativy zařadit myšlenku, že pravý nárok na vlastnictví pochází z práce, která ho vyprodukovala? Ne, nemohli to ani vyslovit, ani si to myslet. Museli se uchýlit k empirické definici vlastnictví ius utendi et abutendi,[3] definici, jež se vztahuje pouze na následky, a nikoli na příčiny ani původ; neboť původ byli nuceni nechat v přítmí.

Přesvědčení, že Právní věda se dnes v devatenáctém století stále přidržuje myšlenek, které v antice musely podněcovat otroctví, je politováníhodné; má to však své důvody. Výuka Práva je ve Francii předmětem monopolu a monopol vylučuje pokrok.

Je sice pravda, že právníci nejsou jediní, kdo ovlivňuje veřejné mínění; musíme však podotknout, že univerzitní a klerikální vzdělávání francouzskou mládež báječně připravuje na to, aby o těchto věcech přejala mylné představy právníků, neboť nás všechny po dobu deseti nejkrásnějších let našeho života noří – pro větší jistotu – do atmosféry války a otroctví, atmosféry, jež obestírala římskou společnost a pronikala do ní.

Nebuďme tedy překvapení, že se v osmnáctém století znovu objevuje římská myšlenka, že vlastnictví jako skutečnost vzniká z dohody a zákonného ustanovení; že místo aby Zákon představoval důsledek Vlastnictví, představuje Vlastnictví důsledek Zákona. Je známo, že Rousseau považoval nejen vlastnictví, ale celou společnost za výsledek smlouvy, nápadu vzešlého z hlavy Zákonodárce.

„Ale společenský řád je svatým právem, které tvoří základ všech ostatních práv. Toto právo však nepochází z přirozenosti; je tedy založeno na úmluvách.“[4]

Tudíž právo, z něhož vycházejí všechna ostatní, je čistě konvenční. Takže vlastnictví, právo vzniklé až později, je konvenční také. Není přirozené.

Robespierre se Rousseauovými myšlenkami plně inspiroval. V tom, co tento žák říká o vlastnictví, lze rozeznat učitelovy teorie, a dokonce i řečnické figury.

„Občané, navrhnu vám nejprve několik nezbytných bodů k doplnění vaší teorie vlastnictví. Nebuďte tímto slovem šokováni. Přízemní duše, schopné ocenit jen zlato, nechci se nijak dotknout vašich pokladů, ať už pocházejí z jakkoli nečistého zdroje… Sám bych se raději narodil ve Fabriciově chatrči, nežli v Lukullově paláci atd., atd.“

Poukazuji zde na to, že je při analýze pojmu vlastnictví iracionální a nebezpečné činit z tohoto slova synonymum hojnosti, a zejména hojnosti nečestně nabyté. Fabriciova[5] chaloupka představuje vlastnictví stejně jako Lukullův[6] palác. Budiž mi však povoleno obrátit čtenářovu pozornost na následující větu shrnující celý systém:

„Když jsme definovali svobodu, tu nejhlavnější lidskou potřebu, nejsvatější právo, kterým příroda člověka obdařila, správně jsme podotkli, že ji ohraničuje právo druhého. Proč jste tuto zásadu neuplatnili na vlastnictví, jež ustanovila společnost, jako by spíše šlo porušovat věčné přírodní zákony než úmluvy lidí?“

Po této úvodní řeči ustanovil Robespierre zásady následovně:

„Čl. 1. Vlastnictví je právo každého občana těšit se podílu statků, který mu garantuje zákon, a nakládat s ním.

Čl. 2. Vlastnické právo se stejně jako všechna ostatní vymezuje povinností respektovat práva druhého.“

Tímto proti sobě Robespierre postavil Svobodu a Vlastnictví. Jsou to dvě práva rozdílného původu: jedno pochází z přírody, druhé bylo ustanoveno společností. První je přirozené, druhé konvenční.

To, že Robespierre obě práva ohraničuje shodně, ho podle všeho mělo navést na myšlenku, že pocházejí ze stejného pramene. Ať se jedná o svobodu či vlastnictví, respektovat právo druhého neznamená toto právo vyvrátit nebo porušit, nýbrž uznat ho a stvrdit. Právě proto, že je vlastnictví stejně jako svoboda právem starším než zákon, jsou obě podmíněna respektováním práva druhého a úkolem zákona je dbát na to, aby tato hranice byla dodržována, což znamená onu zásadu uznávat a zachovávat.

Každopádně je jisté, že Robespierre po vzoru Rousseaua považoval vlastnictví za společenské ustanovení, za úmluvu. Nijak ho nespojoval s tím, co na něj vytváří opravdový nárok, tedy s prací. Říkal, že vlastnictví je právo nakládat s podílem statků garantovaným zákonem.

Nemusím zde připomínat, že prostřednictvím Rousseaua a Robespierra přešlo římské pojetí vlastnictví do všech našich takzvaných socialistických škol. Je známo, že první díl Louise Blanca o Velké francouzské revoluci vychvaluje ženevského filozofa a předsedu Národního konventu.

Takže myšlenka, že vlastnické právo ustanovila společnost, vymyslel ho zákonodárce, stvořil ho zákon, jinými slovy, že člověk v přirozeném stavu toto právo nezná, se k nám podle mě dostala od Římanů skrze výuku práva, klasická studia, teoretiky osmnáctého století, revolucionáře z roku 1793 a moderní organizátory sociálního řádu.

Podívejme se nyní na důsledky obou koncepcí, jež jsem proti sobě právě postavil, a začněme při tom koncepcí právnickou.

Prvním důsledkem je, že se otevírá nekonečně velký prostor pro představivost utopistů.

Je to evidentní. Jakmile ustanovíme zásadu, že Zákon dává vzniknout existenci Vlastnictví, nastane tolik možností, jak organizovat práci, kolik je v hlavách snílků možných zákonů. Jakmile ustanovíme zásadu, že zákonodárce má dle libosti uspořádávat, slučovat a formovat osoby a vlastnictví, představitelné způsoby k uspořádávání, slučování a formování osob a vlastnictví se ocitnou bez hranic. V Paříži bylo k této chvíli uveřejněno zajisté více než pět set projektů organizace práce, nepočítaje stejně velký počet projektů organizace úvěrů. Bezpochyby si tyto projekty protiřečí, ale všechny mají společné to, že vycházejí z následující myšlenky: Zákon vytváří vlastnické právo; zákonodárce má absolutní moc nad pracujícími a nad plody jejich práce.

Z těchto projektů vzbudily u veřejnosti největší zájem projekty pánů Fouriera, Saint-Simona, Owena, Cabeta a Louise Blanca. Domnívat se, že existuje pouze těchto pět způsobů organizace, by bylo bláhové. Jejich počet je nekonečný. Každý den s sebou může přinést způsob nový, ještě lákavější než ten z předchozího dne, a nechci domýšlet, co by se stalo s lidstvem, kdyby mu byl jeden z těchto výmyslů vnucen a ve stejném okamžiku by se nečekaně objevil výmysl nový, mnohem okázalejší. Lidstvo by si muselo vybrat ze dvou možností – buď každé ráno měnit způsob života, nebo navždy setrvat na cestě, o níž by vědělo, že je špatná, a to jen kvůli tomu, že se po ní jednou vydalo.

Druhým důsledkem je, že se u všech snílků podnítí žízeň po moci. Dejme tomu, že bych vymyslel nějakou organizaci práce. Kdybych tento svůj systém představil a čekal, že ho lidé přijmou, je-li dobrý, znamenalo by to, že předpokládám, že rozhodovací princip vychází z nich. Avšak v systému, jejž zkoumám, tkví rozhodovací princip v Zákonodárci. Ten, jak praví Rousseau: „… se má cítiti schopným, aby změnil takřka lidskou přirozenost.“ Abych mohl svůj vymyšlený sociální řád prosadit, měl bych tedy usilovat o to stát se zákonodárcem.

Opět je jasné, že systémy zakládající se na myšlence, že vlastnické právo ustanovila společnost, vedou všechny buď k privilegiu soustředěnému na co nejmenší počet lidí, nebo k co nejdokonalejšímu komunismu podle toho, jestli záměr autora byl dobrý, či špatný. Jsou-li jeho úmysly nekalé, poslouží si zákonem k tomu, aby pár lidí obohatil na úkor všech. Pokud se podvoluje filantropickým pocitům, bude chtít zajistit rovnost blahobytu a neopomine uzákonit, že všichni mohou stejnou měrou těžit z vyprodukovaného zboží. Otázkou zůstává, zda by za takové situace byla produkce zboží vůbec možná.

Lucemburská komise[7] nám v této souvislosti nedávno poskytla opravdu nevídanou podívanou. Neslyšeli jsme snad uprostřed devatenáctého století, pár dní po únorové revoluci vedené ve jménu svobody, jak se muž ve významnějším postavení než ministr, člen provizorní vlády, státní úředník oplývající neomezenou revoluční pravomocí chladně ptá, jestli by při rozdělování mezd bylo dobré brát zřetel na sílu, nadání, činnost, dělníkovu zručnost, tedy na vyprodukované bohatství; nebo zda by nebylo lepší tyto osobní ctnosti a jejich užitečné dopady nezohledňovat a všem odteď vyplácet stejně vysoký plat? Tuto otázku lze formulovat i takto: Může lenoch na trhu prodat metr sukna za stejnou cenu jako pilný člověk metry dva? Těžko věřit tomu, že onen zmiňovaný člověk prohlásil, že preferuje rovnoměrné rozdělení zisků bez ohledu na odvedenou práci, jež za prodávaným produktem stojí, takže moudře rozhodl, že třebaže se dvě přirozeně rovnají dvěma, podle zákona už se budou rovnat pouze jedné.

Hle, kam až se dostaneme, pokud budeme vycházet z předpokladu, že zákon zmůže víc než příroda.

Obecenstvo očividně pochopilo, že samotná lidská povaha se takové libovůli vzpírá; že se nikdy nestane, aby nárok na odměnu byl stejný při prodeji jednoho i dvou metrů sukna. Že kdyby tomu tak bylo, konkurenci, kterou chceme zničit, by nahradila konkurence jiná, tisíckrát zhoubnější; že každý by se zařídil tak, aby pracoval méně a vynaložil co nejmenší úsilí, neboť odměnu by beztak neustále garantoval zákon a její výše by byla pro všechny stejná.

Občan Blanc ovšem s touto námitkou počítal, a tak aby předešel tomu sladkému a člověku bohužel tolik přirozenému nicnedělání, když se za práci nedostává zaplaceno, vymyslel, že v každé obci nechá vztyčit sloup, na nějž by se zapisovala jména lenochů. Již ale neupřesnil, zda tam budou také inkvizitoři, aby hřích lenosti odhalovali, soudy, aby tento hřích soudily, a četníci, aby vykonávali rozsudek. Stojí za povšimnutí, že utopisté se nikdy nezabývají rozsáhlým vládním aparátem, který přitom samojediný může jejich zákonný mechanismus rozpohybovat.

Jelikož se delegáti komise jevili tak trochu nedůvěryhodně, vystoupil občan Vidal[8], tajemník občana Blanca, a myšlenku svého nadřízeného dotáhl do konce. Po vzoru Rousseaua si občan Vidal neumínil učinit nic menšího, než že změní lidskou přirozenost a zákony Prozřetelnosti.

Prozřetelnosti se zlíbilo vybavit jedince potřebami a jejich důsledky, schopnostmi a jejich důsledky, čímž vytvořila osobní zájem, jinak řečeno z pudu sebezáchovy a lásky k rozvoji učinila hybnou sílu lidstva. Pan Vidal hodlá všechno toto změnit. Pohlédl na Boží dílo a zpozoroval, že není dobré. Opřel se tedy o zásadu, že zákon a zákonodárce smějí vše, a osobní zájem plánuje prostřednictvím dekretu odstranit. Nahradí ho věcí cti.

Lidé již nebudou pracovat pro svou obživu, aby uživili a vychovali rodinu, nýbrž aby byli poslušni věci cti a vyhnuli se osudnému sloupu, jako kdyby tato nová pohnutka nepředstavovala pouze osobní zájem jiného druhu.

Pan Vidal bez ustání poukazuje na to, jak věc cti motivuje vojska. Avšak běda, musí ven s pravdou celou, má-li se z pracujících stát regiment, ať máme jasno, jestli se Vojenské předpisy obsahující třicet přestupků trestaných smrtí stanou Předpisy dělnickými.

Ještě zřetelnějším dopadem nešťastné zásady, proti níž se zde snažím bojovat, je nejistota, která se v ní vznáší jako Damoklův meč nad prací, kapitálem, obchodem a průmyslem; toto je natolik vážné, že si troufám vyžadovat čtenářovu nejbedlivější pozornost.

V zemi, kde je jako ve Spojených státech Vlastnické právo nadřazeno Zákonu, kde je jediným úkolem veřejné moci dbát na respektování tohoto přirozeného práva, může každý zcela bez obav zasvětit výrobě svůj kapitál a paže. Nemusí se obávat, že jeho plány a propočty v jednom okamžiku zmaří legislativní moc.

Když však naopak stanovíme zásadu, že nikoliv práce, nýbrž Zákon tvoří základ Vlastnictví, a připustíme, aby všichni utopičtí teoretici prostřednictvím dekretů celoplošně prosadili své propočty, kdo by neviděl, že proti průmyslovému pokroku stavíme veškerou prozíravost a obezřetnost, kterou příroda vložila do srdce člověka?

Který smělý spekulant by si v takovou chvíli troufl založit továrnu či se pustil do podnikání? Včera bylo nařízeno, že se bude smět pracovat pouze určitý počet hodin. Dnes se nařizuje, že mzda pro takový druh práce bude stanovena; kdo dokáže předpovědět, jaké nařízení přijde zítra, pozítří a další dny? Jakmile se zákonodárce nezměrně vzdálí od ostatních lidí, jakmile začne zcela vědomě věřit tomu, že může nakládat s jejich časem, prací, transakcemi, prostě vším, co je jejich Vlastnictví, který člověk na území dané země může mít sebemenší tušení, do jaké nucené situace ho – jeho a profesi – Zákon postaví zítra? A kdo by za takových podmínek mohl a chtěl podnikat?

Rozhodně nepopírám, že z nesčetných systémů, které se z této chybné zásady rodí, jich velké množství, ba dokonce naprostá většina, vychází z laskavých a šlechetných úmyslů. Bát bychom se však měli zásady samotné. Každý jednotlivý propočet má zjevný cíl vyrovnat blaho. Avšak ještě zjevnější následek zásady, na níž se tyto propočty zakládají, je vyrovnání bídy. A to není všechno. Znamená to, že movité rodiny necháváme klesnout do řad chudáků a chudé rodiny vyhlazujeme nemocemi a hladem.

Přiznávám, že mám obavy o budoucnost země, když si pomyslím, jak vážné jsou finanční problémy, jež tento nebezpečný systém ještě prohlubuje.

K 24. únoru jsme odsouhlasili rozpočet přesahující rozměry, kterým může Francie realisticky dostát; k tomu máme podle současného ministra financí téměř miliardu okamžitě vymahatelných dluhů.

Vedle této již značně alarmující situace výdaje stále rostou, zatímco příjmy bez ustání ubývají.

A to není vše. Veřejnosti byly s bezměrnou marnotratností předhozeny dva druhy slibů. Zaprvé bylo přislíbeno, že veřejnost získá do držby nespočet dobročinných, nicméně nákladných institucí. Zadruhé budou sníženy všechny daně. Na jednu stranu tudíž znásobíme jesle, mateřské školy, bezplatné základní a střední školy, pracovní dílny, domovy pro dělníky v důchodu. Odškodníme vlastníky otroků, náhradu škody poskytneme i samotným otrokům; stát založí instituce k udílení půjček; pracujícím půjčí pracovní náčiní; zdvojnásobí armádu, reorganizuje námořnictvo atd., atd. a na druhou stranu zruší solnou daň, potravní daň[9] a všechny nejvíce nenáviděné poplatky.

Ať už si o finančních prostředcích Francie myslíme cokoliv, musíme ovšem alespoň uznat, že je potřeba, aby tyto prostředky narůstaly, aby mohly čelit tomuto dvojímu a toliko obrovskému podniku, který si očividně natolik protiřečí.

Tu se však uprostřed toho neuvěřitelného pohybu, který se zdá vymykat lidské síle, i kdyby se veškerá lidská energie země soustředila do výrobní činnosti, pozvedá hlas: Vlastnické právo vzchází ze zákona. Důsledkem toho může zákonodárce pod vlivem společenských teorií, jimiž je prodchnutý, v jakékoliv chvíli přijít s dekrety převracejícími všechny průmyslové propočty. Dělník nevlastní věc či hodnotu, protože ji vytvořil prací, ale protože mu ji současný zákon garantuje. Budoucí zákon ho o tuto záruku může připravit a vlastnictví přestane být legitimní.

Tážu se, co musí nastat. Kapitál a práce se určitě zaleknou, neboť se již nebudou moci spoléhat na budoucnost. Kapitál se pod vlivem takové doktríny schová, prchne, zanikne. A co se stane s dělníky, právě těmi dělníky, jimž jste veřejně vyjadřovali tak živou, upřímnou a tak málo osvícenou náklonnost? Budou snad lépe živeni, až se zemědělská produkce zastaví? Budou snad lépe oblečeni, až se nikdo neodváží založit továrnu? Budou snad více zaneprázdněni, až nebude žádný kapitál?

A co daně, odkud je vezmete? A peněžní hospodářství, jak to se zotaví? Z čeho zaplatíte armádu? Jak vyrovnáte své dluhy? Kde vezmete peníze na půjčování pracovního náčiní? Jaké finanční prostředky použijete k udržení dobročinných institucí, co jste pomocí dekretů tak snadno zřídili?

Spěchám pryč od těchto politováníhodných úvah. Zbývá mi důkladně prostudovat důsledky opačné zásady než té, co dnes převažuje, totiž důsledky zásady národohospodářské, zásady, jež vznik vlastnického práva přičítá práci, a nikoliv zákonu, zásady znějící: Vlastnictví předchází Zákonu; úkolem zákona je pouze dbát na to, aby bylo vlastnictví respektováno všude tam, kde existuje, všude tam, kde vzniká, bez ohledu na to, jakým způsobem ho dělník vytváří, ať pracuje sám či ve sdružení, jen když při tom respektuje práva druhého.

Na úvod uveďme, že stejně jako právnická zásada pojímá potenciální otroctví, ta národohospodářská obsahuje svobodu. Svobodou se míní vlastnictví, právo těšit se z plodů vlastní práce, právo pracovat, rozvíjet se, uplatňovat své schopnosti, to vše podle libosti, aniž by Stát zasahoval jinak než ochranitelsky. — Proto stále nemohu pochopit, proč četní příznivci opačných koncepcí udržují na vlajce republiky slovo svoboda. Někteří z nich ho prý smazali a nahradili slovem solidarita. Ti jsou upřímnější a důslednější. Jen měli použít slovo komunismus, a nikoli solidarita; neboť solidarita zájmů existuje stejně jako vlastnictví nezávisle na zákonu.

Z národohospodářské zásady plyne také jednota. Už jsme o tom mluvili. Pokud vlastnické právo vytváří zákonodárce, vlastnictví pak může existovat v tolika různých formách, kolika omylů se může dopustit ve svých představách utopista, a může jich tedy být nekonečně mnoho. Pokud ovšem vlastnické právo stvořila Prozřetelnost a existuje déle než veškeré lidské zákony a jestliže je úkolem lidských zákonů dbát na to, aby toto právo bylo respektováno, pro žádný další systém tu není místo.

Dále z ní zcela nepochybně plyne zabezpečení: až lidé všeobecně uznají, že si existenční prostředky musí obstarat každý sám a že každý má na plody své práce právo, které je starší než zákon a je mu nadřazené; že lidských zákonů bylo zapotřebí pouze proto, aby všem pomohly zaručit svobodu práce a vlastnictví plodů z ní plynoucích, zcela jistě se před lidskou činností otevře dokonale zabezpečená budoucnost. Člověk už se nebude muset obávat, že zákonodárná moc vydáváním dekretů učiní přítrž jeho snažení, překazí jeho propočty, zmate jeho prozíravost. Pod záštitou tohoto zabezpečení počne rychle vznikat kapitál. Rychlý vzrůst kapitálu se pak stane jedinou příčinou vzrůstu hodnoty práce. Dělnické vrstvy se tedy ocitnou v hojnosti; samy přispějí ke vzniku nového kapitálu. Dělníci se budou moci snadněji oprošťovat od zaměstnaneckého poměru, pouštět se do podnikání jako společníci, zakládat vlastní firmy, dobývat vlastní hrdost.

Zkrátka obecně platná zásada, že stát nesmí produkovat, ale pro producenty musí obstarat zabezpečení, do veřejných financí nutně vnáší hospodárnost a pořádek; důsledkem toho lze zajistit vyvážené a spravedlivé rozvržení daní pouze v případě dodržení této zásady.

Stát totiž, na to nikdy nezapomínejme, nedisponuje vlastními finančními prostředky. Nemá nic, nevlastní víc, než co uzme pracujícím. Jelikož se tedy do všeho vměšuje, činnost soukromníků nahrazuje politováníhodnou a nákladnou činností svých úředníků. Kdybychom si stejně jako ve Spojených státech dokázali přiznat, že úkolem státu je obstarat pro všechny úplné zabezpečení, tento úkol by zvládal plnit s pouhými několika stovkami milionů. Díky takové hospodárnosti zkombinované s prosperitou průmyslu by konečně bylo možné zavést jednotnou přímou daň, která by se vztahovala výhradně na skutečné vlastnictví všeho druhu.

Aby se však výše zmíněné mohlo uskutečnit, je potřeba vyčkat, až zkušenosti, možná i kruté, alespoň trochu sníží naši víru ve Stát a zvýší tu v Lidství.

Na závěr se několika slovy zmíním o Asociaci pro volný obchod[10]. Tento název jí byl hodně vytýkán. Protivníci se nad tím radovali, příznivci se rmoutili, jedni i druzí považovali takový název za chybu.

„Proč takto rozsévat neklid?“ ptali se příznivci. „Proč na vlajku vpisovat nějakou zásadu? Proč se neomezit na to, že se bude vyžadovat, aby se do celního sazebníku promítly moudré a obezřetné úpravy, jejichž nezbytnost prokázal čas a pro něž zkušenost právě shledala příhodný okamžik?“

Proč? Protože přinejmenším v mých očích problém volného obchodu nikdy netkvěl v celních úřadech a clech, nýbrž v právu, justici, ve veřejném pořádku, Vlastnictví. Protože privilegium – ať už se vyskytne v jakékoliv formě – vlastnictví vždy popírá a opovrhuje jím; protože když stát zasahuje, aby jmění nivelizoval a podíl jedněch navýšil na úkor druhých, říká se tomu komunismus, neboť kapka vody je vodou stejně jako celý oceán; protože jsem počítal s tím, že jakmile se zásada vlastnictví jednou nějak oslabí, zanedlouho bude napadena tisíci různými způsoby; protože jsem se nevzdal své samoty, abych usiloval o částečnou úpravu celních poplatků, z čehož by vyplynulo, že se hlásím k oné mylné představě, že zákon předchází vlastnictví, nýbrž abych přispěchal na pomoc opačné zásadě poškozené protekcionismem; protože jsem byl přesvědčen, že vlastníci pozemků a kapitalisté do celních poplatků sami vložili zárodek komunismu, jenž jim nyní nahání hrůzu, a tak od zákona požadují nádavek k ziskům na úkor dělnické vrstvy. Dobře jsem si uvědomoval, že ve jménu rovnosti tato třída také brzy začne vyžadovat, aby jí zákon učinil dobrodiní a zajistil nivelizaci blahobytu – a to je komunismus.

Když si nyní přečteme první spis vydaný naší Asociací, programovou stať sepsanou na přípravné schůzi 10. května 1846, přesvědčíme se, že výše uvedené bylo naší hlavní myšlenkou.

„Směnný obchod je podobně jako Vlastnictví přirozeným právem. Každý občan, který vytvořil nebo získal nějaký produkt, musí mít možnost rozhodnout se, zda ho bez prodlení uplatní ke své potřebě, nebo ho postoupí komukoliv na světě, kdo bude souhlasit s tím, že mu výměnou poskytne předmět jeho tužeb. Připravit ho o tuto možnost, třebaže ji nikterak nevyužívá v rozporu s veřejným pořádkem a dobrými mravy, nýbrž pouze k uspokojení touhy jiného občana, by znamenalo uzákonit okrádání a poškodit zákon spravedlnosti.

Znamenalo by to navíc porušení podmínek řádu; neboť jaký řád může existovat ve společnosti, kde každé průmyslové odvětví usiluje o úspěch tak, že utlačuje všechny ostatní za pomoci zákona i veřejné moci?“

Tato otázka pro nás byla o tolik důležitější než otázka celních poplatků, že jsme připojili:

„Signatáři neupírají společnosti právo uvalit na zboží proudící přes hranice poplatky určené k úhradě těch veřejných nákladů, které určují potřeby Státní pokladny.“

„Pokud však poplatek ztratí daňový charakter a jeho cílem se stane odvracet příliv zahraničních produktů na úkor samotné státní pokladny a uměle tak navyšovat cenu podobného domácího produktu, odírat společnost ve prospěch jedné třídy, pak se jedná o projevy Protekcionismu či spíše Okrádání. A PRÁVĚ tuto zásadu si Spolek přeje vymýtit z myslí a zcela vymazat z našich zákonů.“

Kdybychom usilovali pouze o okamžitou úpravu celních poplatků, kdybychom byli, jak se to o nás tvrdilo, agenty několika obchodních zájmů, zajisté bychom se vyvarovali toho, abychom na svou vlajku vepsali slovo implikující nějakou zásadu. Myslí si snad někdo, že jsem nevytušil, jaké překážky nám vyhlášení války nespravedlnosti přinese? Nevěděl jsem snad velmi dobře, že při kolísavém rozhodování, zakrývání záměru a zatajení poloviny naší myšlenky by se nám podařilo dosáhnout takového a onakého částečného vítězství mnohem dřív? Ovšem jakým způsobem by tyto, ostatně pomíjivé, úspěchy vysvobodily a zachránily velkou zásadu Vlastnictví, kdybychom ji sami drželi ve stínu a vyřadili z jednání?

Opakuji, že jsme zrušení protekcionismu nepožadovali z toho důvodu, aby vláda učinila jedno správné opatření, nýbrž jako spravedlnost, realizaci svobody, logický důsledek práva nadřazeného zákonu. Opravdové cíle našeho snažení jsme nesměli zastřít formou.

Přibližuje se chvíle, kdy se nám dostane uznání, že jsme učinili správně, když jsme neschválili, abychom do názvu naší Asociace nastražili léčku a vytvořili z něj past, překvapení, dvojznačnost, a naopak jsme do něj vložili upřímnou formulaci věčně platné zásady pořádku a spravedlnosti, neboť moc spočívá pouze v zásadách; jedině ony představují pochodeň rozumných lidí a styčný bod všech zbloudilých přesvědčení.

Nedávno utrpěla úplně celá Francie otřes, jako by jí prošel záchvěv hrůzy. Stačilo vyřknout slovo komunismus a všichni lidé propadali zděšení. Všichni se tázali, po jaké cestě se to ubíráme, když viděli, jak za bílého dne a takřka oficiálně vznikají ty nejprapodivnější systémy, jak po sobě následuje jeden podvratný dekret za druhým, po nichž můžou přijít dekrety ještě podvratnější. Kapitál opanovala hrůza, půjčky se vytratily, práce se dočasně zastavila, pila i kladivo ustaly uprostřed díla, jako by zhoubný elektrický proud z ničeho nic celoplošně paralyzoval všechny hlavy i ruce. A proč? Protože zásada vlastnictví, již podstatně poškozená protekcionismem, utrpěla v důsledku prvního otřesu otřesy další; protože hrozí, že se zasahování Zákona do průmyslu směřující k vyvážení hodnot a vyrovnání bohatství, jehož prvním projevem byl protekcionismus, projeví v tisíci více méně známých podobách. Ano, nahlas prohlašuji, že právě vlastníci pozemků, jež považujeme za vlastníky par excellence, otřásli zásadou vlastnictví, poněvadž se uchýlili k zákonu, aby jejich pozemky a produkty nabyly nepřirozené hodnoty. To kapitalisté přišli s myšlenkou nivelizace jmění pomocí zákona. Protekcionismus byl předvojem komunismu; a dodávám, že byl jeho prvním projevem. Neboť co dnes požadují strádající vrstvy? Nepožadují nic jiného než to, co požadovali a obdrželi kapitalisté a vlastníci pozemků. Požadují, aby zákon zasáhl a rovnoměrně rozdělil, vyvážil, vyrovnal bohatství. Čeho ti první dosáhli prostřednictvím celnic, chtějí druzí získat prostřednictvím jiných institucí; zásada nicméně zůstává stejná – pomocí zákona jedněm brát a druhým to dávat; a jelikož jste to byli vy, vlastníci pozemků a kapitalisté, kdo tuto neblahou zásadu předložil ke schválení, nebuřte se, když větší ubožáci, než jste vy, požadují dobrodiní. Oni na to alespoň mají nárok, který jste vy neměli.

Nicméně už konečně otevíráme oči a vidíme, do jaké propasti nás tlačí ohrožení zásadních podmínek sociálního zabezpečení. Není snad tohle ohromná lekce, hmatatelný důkaz provázanosti příčin a důsledků, díky kterému se nám v dlouhodobém měřítku zjevuje spravedlnost, s jakou se Prozřetelnost odvděčuje, když jsme teď svědky toho, jak se bohatí obávají invaze falešné doktríny, jejíž nespravedlivé základy položili oni sami a z jejíchž důsledků chtěli mít jen oni užitek? Ano, stoupenci ochranářství, byli jste strůjci komunismu. Ano, vlastníci pozemků, z lidských myslí jste odstranili pravý pojem Vlastnictví. Tento pojem pochází z Politické ekonomie a vy jste Politickou ekonomii zakázali, protože ve jménu vlastnického práva bojovala proti vašim nespravedlivým privilegiím. — A když tato moderní hnutí, která vás děsí, převzala moc, jaká byla jejich první myšlenka? Přece zrušit Politickou ekonomii, neboť ekonomická věda představuje trvalý boj proti zákonné nivelizaci, o niž jste usilovali a o niž nyní po vašem vzoru usilují jiní. Od zákona jste požadovali něco jiného a něco víc, než se od něj žádat smí, něco jiného a něco víc, než zákon může poskytnout. Nepožadovali jste po něm zabezpečení (to by bývalo bylo vaše právo), nýbrž přírůstek hodnoty vašeho majetku, což vám nemohlo být poskytnuto bez poškození práv někoho jiného. A z pošetilosti vašich požadavků se nyní stala pošetilost všeobecná. — A chcete-li zažehnat bouři, jež hrozí, že vás pohltí, zbývá vám pouze jediný prostředek. Uznejte svoji vinu; vzdejte se svých privilegií; doveďte Zákon zpět k jeho pravomocem, omezte činnost zákonodárce na jeho roli. Nechali jste nás na holičkách, zaútočili jste na nás, protože jste nás bezpochyby nechápali. Pohlédněte na propast, již jste vlastníma rukama vytvořili a pospěšte si přidat se k nám, k našemu boji za vlastnické právo a, opakuji, chápejte toto slovo v tom nejširším významu, zahrňte do něj lidské schopnosti a vše, co tyto schopnosti dokážou vyprodukovat, ať už se jedná o práci či směnný obchod!

Doktrína, kterou obhajujeme, vzbuzuje z důvodu své krajní jednoduchosti jistou nedůvěru; omezuje se na to, že po zákonu požaduje ZABEZPEČENÍ pro všechny. Je těžko uvěřitelné, že by se vládní mechanismus mohl zmenšit na takové rozměry. Jelikož navíc tato doktrína vymezuje Zákon hranicemi Všeobecné spravedlnosti, vyčítá se jí, že vylučuje Bratrství. Politická ekonomie takové nařčení nepřipouští. O tom pojednáme v dalším článku.

Okrádání a zákon

Váženým pánům protekcionistům z Rady pro výrobu.

Vážení páni protekcionisté, popovídejme si chvíli v klidu a přátelsky.

Nechcete, aby politická ekonomie věřila ve volný obchod a aby o něm poučovala.

Jako byste tím říkali: „Nechceme, aby se politická ekonomie starala o Společnost, Směnný obchod, Hodnotu, Právo, Spravedlnost a Vlastnictví. Uznáváme pouze dvě zásady – Útlak a Okrádání.“

Dokážete si představit politickou ekonomii bez společnosti? Společnost bez směnného obchodu? Směnu, aniž by mezi směňovanými předměty či službami existoval vztah ocenění? Dokážete si představit onen vztah, nazývaný hodnota, jinak než jako výsledek svobodně uzavřené dohody mezi účastníky směnného obchodu? Dokážete si představit, že by nějaký produkt hodnotou odpovídal druhému, pokud by při směně jedna ze zúčastněných stran nebyla svobodná? Dokážete si představit dobrovolně uzavřenou dohodu obou zúčastněných stran bez svobody? Dokážete si představit, že jeden ze smluvních partnerů může být zbaven svobody pouze tehdy, když ho bude utlačovat ten druhý? Dokážete si představit směnný obchod mezi utlačovatelem a utlačovaným, aniž by to pozměnilo rovnocennost služeb, aniž by tak byly poškozeny právo, spravedlnost a vlastnictví?

Co vlastně chcete? Odpovězte upřímně.

Nechcete, aby směna zboží probíhala svobodně!

Chcete tedy, aby neprobíhala svobodně?

Chcete tedy, aby k ní docházelo pod vlivem útlaku? Neboť kdyby směna neprobíhala pod vlivem útlaku, konala by se pod vlivem svobody, a právě to vy nechcete.

Uznejte, že vám vadí právo a spravedlnost; vadí vám vlastnictví, samozřejmě nikoliv to vaše, nýbrž vlastnictví druhých. Těžce trpíte tím, že druzí svobodně nakládají se svým vlastnictvím (jediný způsob, jak být vlastníkem); vy byste rádi nakládali se svým vlastnictvím… a tím jejich.

A pak po ekonomech požadujete, aby z této hromady absurdit a ohavností uspořádali jádro doktríny; aby k vaší potřebě vytvořili teorii Okrádání.

Oni to však nikdy neučiní; neboť v jejich očích představuje Okrádání zásadu vystavěnou na nenávisti a zmatku a existuje-li forma okrádání zvláště podlá, pak je to především forma zákonná.[1] Zde se do vás, pane Benoîte d’Azy, musím pustit. Jste mírný, nestranný a velkorysý muž. Nesejde vám ani na vašich úrocích, ani na vašem jmění; tak to alespoň ustavičně prohlašujete. Nedávno jste před generální radou[2] pronesl: „Kdyby stačilo, aby bohatí postoupili lidu to, co mají, aby se lid stal bohatým, jsme připraveni tak učinit.“ (Ano! Ano! Tohle je pravda!) A včera před Národním shromážděním: „Kdybych věřil, že mi náleží, abych všem dělníkům poskytl práci, kterou potřebují, daroval bych vše, co vlastním, jen abych učinil tento dobrý, bohužel však neproveditelný skutek…“

Třebaže ve vás tato bezvýsledná oběť vyvolává horoucí zármutek, protože ji nemůžete učinit, a nutí vás říct jako Basile: „Peníze! Peníze! Těmi já opovrhuji…, ale ponechám si je,“ nikdo zajisté nezpochybní tak zjevnou, byť tak neplodnou velkorysost. Tato ctnost se ráda zahaluje do závoje ostychu, zejména když působí výlučně ve skrytu a negativně. Sám nezmeškáte jedinou příležitost, abyste o něm za řečnickým pultíkem v Lucemburském či v Bourbonském paláci[3] veřejně zpravil celou Francii. Dokazujete tím, že nedokážete zadržet nadšení z tohoto skutku, třebaže s lítostí zadržujete jeho účinky.

Vždyť vás ale o postoupení vašeho jmění nikdo nežádá a já si navíc myslím, že by sociální otázku nevyřešilo.

Přál byste si být velkorysý, ale nemůžete jím být nezištně; troufám si po vás požadovat, abyste byl spravedlivý. Nechte si své jmění, ale dovolte mi, abych si já ponechal to svoje. Respektujte mé vlastnictví, jako já respektuji to vaše. Je snad tato moje prosba příliš smělá?

Představme si, že se nacházíme v zemi, kde panuje svoboda obchodu, kde může každý volně nakládat se svou prací a se svým vlastnictvím. — Ježí se vám vlasy? Buďte v klidu, mluvím pouze hypoteticky.

Jsme tedy oba stejně svobodní. Zákony se samozřejmě respektují, ale ty díky své nestrannosti a spravedlivosti rozhodně nepoškozují naši svobodu, nýbrž ji zaručují. Zákon zakročí pouze tehdy, pokud bychom se pokusili jeden druhého utlačovat – vy mě nebo já vás. Existuje zde veřejná moc, soudci, četníci, ale ti Zákon pouze vykonávají.

Za takového stavu věci jste vy majitel hutí a já kloboučník. Pro svoji potřebu a řemeslnou výrobu potřebuji železo. Přirozeně si kladu tuto otázku: „Jak si obstarat potřebné železo, abych při tom vynaložil co nejméně práce?“ Po uvážení své situace a kontaktů dojdu k závěru, že nejlepší je pro mě vyrábět klobouky a dodávat je do Belgie, kde mi za ně dají železo.

Vy si ovšem jako majitel hutí řeknete: „Vím, jak toho darebáka (to se jedná o mě) donutit, aby přišel do mého obchodu.“

Za opasek si nastrkáte šavle a pistole, ozbrojíte své četné služebnictvo, vydáte se na hranice a tam, právě ve chvíli, kdy se budu chystat uskutečnit barter, zařvete: „Ani hnout! Nebo ti vystřelím mozek.“ — „Ale pane, já železo potřebuju.“ — „Mám nějaké na prodej.“ — „Ale pane, vy za něj požadujete opravdu hodně.“ — „Mám k tomu své důvody.“ — „Ale pane, i já mám své důvody k tomu, proč dávám přednost levnému železu.“ — „Nuže, podívej, co rozhodne mezi tvými a mými důvody. Sluho, zamiř!“

Zkrátka mi znemožníte import belgického železa a zároveň znemožníte export mých klobouků.

V rámci této hypotézy, tedy v režimu svobody, nemůžete popřít, že se tímto dopouštíte zjevného činu Útlaku a Okrádání.

A já se také spěšně dovolám Zákona, soudce, veřejné moci. Oni zakročí; vy jste souzen, odsouzen a spravedlivě potrestán.

Celé vám to ovšem vnukne zářnou myšlenku.

Řeknete si: „Jednal jsem dost naivně, když jsem vynaložil tolik námahy; když jsem se vystavoval tomu, že někoho zabiju či budu zabit! Přemisťovat se! Vyslat na cestu vlastní služebnictvo! Vynaložit obrovské peníze! Vzít na sebe roli lupiče! Zasloužit si být stíhán zdejší justicí! A to všechno jenom proto, abych donutil jednoho ničemného kloboučníka přijít do mého obchodu a koupit si železo za mou cenu! Kdybych si tak k uskutečnění svých zájmů posloužil Zákonem, soudcem a veřejnou mocí! Kdybych je tak nechal, aby na hranicích provedli tento ohavný čin, který jsem sám hodlal spáchat!

Ona svůdná myšlenka vás rozohní, necháte se zvolit zákonodárcem a necháte odhlasovat dekret v následujícím znění:

Čl. 1. Každý (a zejména můj zatracený kloboučník) bude platit daň.

Čl. 2. Z výnosu této daně zaplatíme muže, již budou v zájmu majitelů hutí hlídat hranici.

Čl. 3. Ti budou dbát na to, aby s Belgičany nikdo nemohl směnit klobouky či jiné zboží za železo.

Čl. 4. Ministři, státní zástupci, celníci, výběrčí daní a žalářníci musejí každý sám za sebe tento zákon vykonávat.

Uznávám, pane, že v takové podobě by pro vás Okrádání bylo mnohem mírnější, výnosnější a méně nebezpečné než to, které jste zprvu plánoval.

Uznávám, že se vám to z jistého hlediska dost zamlouvá. Můžete se při tom smát pod vousy, neboť takhle byste všemi náklady zatížil mě.

Tvrdím ovšem, že byste do společnosti vnesl zásadu zkázy, zvrácené morálky, zmatku, nenávisti a ustavičných revolucí; že byste otevřel dveře všem pokusům o nastolení socialismu a komunismu.

Určitě si o mé hypotéze myslíte, že je až moc troufalá. Obraťme ji tedy proti mně.

Jsem dělníkem; vy i nadále zůstáváte majitelem hutí.

Bylo by pro mě výhodné, kdybych levně, či dokonce skoro za nic získal pracovní náčiní. Navíc vím, že v obchodě prodáváte sekery a pily. A tak k vám bez okolků vniknu a naberu si všeho, co se mi hodí.

Vy však využijete práva na zákonnou ochranu a nejprve sílu začnete potlačovat silou; následně si na pomoc přivoláte Zákon, soudce, veřejnou moc, necháte mě vsadit do vězení a dobře činíte.

„Och, och,“ povzdychnu si, „v celé záležitosti jsem si počínal neobratně.“ Chce-li člověk požívat majetku druhého a není to hlupák, musí jednat v souladu se Zákonem, nikoliv jemu navzdory. Poněvadž z vás se stal stoupenec protekcionismu, já se tedy stávám socialistou. Podobně jako vy jste si osoboval PRÁVO NA ZISK, já se dovolávám PRÁVA NA PRÁCI a na pracovní náčiní.

Ve vězení jsem si mimochodem přečetl Louise Blanca a znám nazpaměť následující doktrínu: „K osvobození proletářům chybí pracovní náčiní; úkolem vlády je poskytnout jim ho.“ Dále pak: „Jakmile totiž přiznáme, že ke skutečné svobodě člověk potřebuje moc vykonávat a rozvíjet své schopnosti, vyplyne z toho, že společnost je povinna každému poskytnout patřičné vzdělání, bez něhož se lidská mysl nemůže rozvíjet, a pracovní nástroje, bez nichž nemůže být popuštěna uzda lidské činnosti. Nu, a zásahem čeho jiného než Státu společnost poskytne každému ze svých členů patřičné vzdělání a nezbytné pracovní nástroje?“

Takže i já se snažím dobýt Národní shromáždění, i kdyby kvůli tomu bylo potřeba v zemi způsobit převrat. Překroutím Zákon a k vlastnímu užitku a k vaší újmě ho nechám učinit to, kvůli čemu mě doposud trestal.

Můj dekret kopíruje ten váš:

Čl. 1. Každý občan a zejména majitelé hutí budou platit daň.

Čl. 2. Z výnosu této daně bude Stát vyplácet ozbrojenou jednotku, která se bude nazývat soudružské četnictvo.

Čl. 3. Soudružské četnictvo vnikne do obchodů se sekyrami, pilami atd., zmocní se těchto nástrojů a rozdělí je mezi dělníky, kteří po nich touží.

Díky tomuto šikovnému opatření, jak račte vidět, pane, již nebudu muset řešit rizika, výdaje, hanebnost ani skrupule při Okrádání. Stát bude krást za mě, jako krade za vás. Budeme si kvit.

Otázkou zůstává, co by se s francouzskou společností stalo při realizaci mé druhé hypotézy, nebo přinejmenším při téměř úplné realizaci hypotézy první.

Nechci se zde touto otázkou zabývat z hlediska ekonomického. Lidé si myslí, že když vyžadujeme svobodu obchodování, je naší jedinou pohnutkou touha ponechat práci a kapitálu schopnost vydat se tím nejvýhodnějším směrem. To je omyl: tato úvaha je pro nás druhořadá; v ochranářském režimu nás zraňuje, trápí a děsí to, že tento režim popírá právo, spravedlnost a vlastnictví; že proti vlastnictví a spravedlnosti obrací Zákon, který je měl garantovat; že tímto způsobem rozvrací a překrucuje podmínky, za jakých společnost může existovat. — Žádám vás, abyste se vážně zamysleli právě nad tímto aspektem problému.

Co je to Zákon, nebo čím by přinejmenším měl být? Jaká je jeho racionální a morální funkce? Neměl by udržovat přesnou rovnováhu mezi veškerými právy, svobodami a vlastnictvím? Neměl by mezi všechny nastolit vládu spravedlnosti? Neměl by předcházet Útlaku a Okrádání a potlačovat je, ať přicházejí odkudkoli?

Neděsí vás vůbec dalekosáhlá, zásadní a politováníhodná inovace, která do světa proniká vždy, když se má samotný Zákon dopustit zločinu, třebaže jeho úkolem je trestat? Vždy, když se v teorii i v praxi obrací proti svobodě a vlastnictví?

Naříkáte nad příznaky moderní společnosti; úpíte nad zmatkem panujícím v institucích i představách. Nepřekroutila ovšem tyto instituce a představy vaše zásada?

Zákon prostě už nepředstavuje útočiště pro utlačovaného, nýbrž zbraň utlačovatele! Zákon už neslouží jako záštita, ale jako meč! Zákon už ve svých vznešených rukou netřímá váhu, nýbrž falešná závaží a falešné klíče! A pak byste chtěli, aby společnost byla dobře uspořádaná!

Vaše zásada vepsala na štít Národního shromáždění tato slova: Kdokoliv tu získá sebemenší vliv, zde může dostat svůj podíl na zákonném Okrádání.

A co se stalo? Všechny vrstvy se seběhly ke vchodu do budovy Národního shromáždění křičíce: „ Já, já chci podíl na Okrádání!“

Když bylo po únorové revoluci vyhlášeno všeobecné volební právo, chvíli jsem doufal, že se zdvihne mohutný revoluční hlas: „Konec Okrádání ve společnosti, spravedlnost pro všechny.“ — A přesně v tomhle tkvělo to opravdové řešení sociálního problému. Nestalo se ovšem tak; propaganda ochranářského režimu za několik staletí až příliš hluboce narušila emoce a představy.

Právě naopak, každá třída, která pronikla do Národního shromáždění, se tam vydala, aby si v souladu s vaší zásadou učinila ze Zákona nástroj k loupení. Byla požadována progresivní daň, bezúročné půjčky, právo na práci, právo na pomoc, záruka úroků, minimální mzda, bezplatné vzdělávání, subvence průmyslu atd., atd.; zkrátka všichni chtěli žít a rozvíjet se na úkor druhých.

A jakou autoritou lidé tyto požadavky zaštítili? Autoritou vašich předchůdců. A jakých sofizmat se lidé dovolávali? Těch, která již několik století šíříte. Po vašem vzoru lidé mluvili o nivelizaci pracovních podmínek.

Po vašem vzoru se lidé vzpouzeli anarchické konkurenci. Po vašem vzoru lidé zesměšňovali zásadu laissez faire, tedy svobodu. Po vašem vzoru lidé prohlašovali, že Zákon by se neměl omezovat na to, aby byl spravedlivý, nýbrž by měl přispěchat na pomoc odvětvím průmyslu na pokraji zkázy, chránit slabého proti silnému, zajistit zisk pro jedince na úkor celé společnosti atd., atd. Socialismus zkrátka podle pana Ch. Dupina přišel uvést teorii Okrádání do praxe. Učinil to, co činíte vy, to, co byste si přáli, aby s vámi a pro vás činili profesoři politické ekonomie.

Můžete být sebevíc schopní, páni protekcionisté, sebevíc můžete zjemňovat tón, vychvalovat svoji skrytou velkorysost, hrát svým odpůrcům na city, nezabráníte však logice, aby byla logickou.

Panu Billaultovi nezabráníte, aby zákonodárci pravil: „Jestliže někomu straníte, musí se stranit všem.“

Panu Crémineuxovi nezabráníte, aby zákonodárci pravil: „Jestliže obohacujete vlastníky továren, musí se obohatit proletáři.“

Panu Nandeauovi nezabráníte, aby zákonodárci pravil: „Trpícím třídám nemůžete odepřít to, co děláte pro třídy privilegované.“

Panu Mimerelovi, vašemu koryfeji, nezabráníte, aby zákonodárci pravil: „Požaduji 25 tisíc franků dotace pro penzijní fond dělníků,“ a svůj návrh rozvinul těmito slovy:

„Je to první příklad tohoto charakteru, který naše zákony nabízí? Ustanovili byste systém, kde by Stát mohl všechno podporovat – otevíral by na své náklady kurzy vědních oborů, přiděloval by dotace krásnému umění, vyplácel by důchod divadlům, poskytoval by vrstvám, které už tak těží z velkého jmění, kvalitní vzdělávání, nejrůznější rozptýlení, požitky z umění, odpočinek na stáří, toto vše by poskytoval těm, kteří neznají nedostatek, jejich podíl na těchto obětech by nechal zaplatit ty, co nemají nic, a těm by odmítl vše, dokonce i nezbytné živobytí?“

„Pánové, naše francouzská společnost, mravy a zákony jsou utvořeny tak, že do všeho zasahuje Stát, jakkoli politováníhodné se nám to zdá, a že nic nevypadá stabilně, nic nevypadá trvale, pokud do záležitosti nevloží ruku Stát. To Stát produkuje porcelán ze Sèvres a tapisérie z manufaktury na avenue des Gobelins; to Stát vystavuje pravidelně a na své náklady díla našich umělců a manufaktur; to Stát odměňuje naše chovatele zvířat a naše rybáře. To vše nestojí málo; už i to je daň, kterou platí všichni; slyšte dobře, všichni! A jaké přímé blaho z toho plyne lidu? Jaké přímé blaho mu plyne z vašeho porcelánu, vašich tapisérii, vašich výstav? Třebaže jste ještě včera odhlasovali dotaci pro len, onu zásadu, již označujete jako vzdorování stavu, kdy je člověkem vláčeno, lze pochopit; lze ji ovšem pochopit pod podmínkou, že přihlédneme k povaze doby; a hlavně pod podmínkou, že se prokáže nestrannost. Platí-li u všech způsobů, které jsem uvedl, že Stát zdánlivě rychleji uspokojuje potřeby majetných vrstev nežli potřeby těch méně protežovaných, musí toto zdání zmizet. Stane se tak, když zavřeme manufaktury na gobelíny, když zakážeme výstavy? Zajisté nikoli; stane se tak, pokud chudé přímo začleníme do tohoto rozdělování výhod.“[4]

V tomto dlouhém výčtu výhod, jež jsou poskytovány jedněm na úkor všech, je znatelná krajní opatrnost, s níž pan Mimerel ponechal ve stínu celní výhody, třebaže jsou tím nejznatelnějším projevem zákonného Okrádání. Všichni řečníci, co jej podpořili či mu odporovali, zachovali stejnou zdrženlivost. To bylo vskutku vychytralé! Možná doufají, že když se při tomto rozdělování výhod přikloní na stranu chudých, zachrání onu obrovskou nepravost, z které těží, ale o níž nemluví.

Dělají si iluze. Věří snad, že když okradou jen někoho prostřednictvím zřízených celnic, ostatní vrstvy nebudou chtít prostřednictvím jiných institucí okrádat úplně všechny?

Vím, že máte vždy po ruce nějaké sofizma; řeknete mi: „Výhody, jež nám prokazuje Zákon, nejsou určeny průmyslníkovi, ale průmyslové výrobě. Zisky, které díky ní získáváme na úkor spotřebitelů, představují pouze depozita v našich rukou.“[5]

„Je pravda, že bohatneme díky nim, ale jelikož nás bohatství nutí více utrácet, rozšiřovat naše podniky, dopadá pak jako úrodná vláha na dělnickou třídu.“

Taková je vaše rétorika; a já vskutku lituji, že vaše bídná sofizmata natolik zvrátila veřejné mínění, že se jich dnes dovoláme na podporu veškerých technik zákonného Okrádání. Trpící vrstvy též prohlašují: „Nechte nás vzít si zákonně statek druhého. Budeme žít ve větším blahobytu; budeme kupovat více obilí, více masa, více sukna, více železa a to, co bychom dostali z daní, se jako blahodárný déšť vrátí zpět kapitalistům a vlastníkům.“

Již výše jsem však poznamenal, že se dnes nezabývám ekonomickými důsledky zákonného Okrádání. Až páni protekcionisté budou chtít, budu připraven rozebrat sofizma nepřímých důsledků[6], které se ostatně může uvádět u všech způsobů krádeží a podvádění.

Omezme se na politické a morální důsledky směnného obchodu, jehož svobodu zákon oklestil.

Podle mého názoru přišel čas, kdy konečně víme, co je Zákon a čím by měl být.

Pokud ze Zákona učiníte – v zájmu občanů – paladium svobody a vlastnictví, jestliže bude pouze uspořádáním práv jednotlivců na zákonnou ochranu, založíte na Spravedlnosti vládu racionální, jednoduchou, ekonomickou, všem užitečnou, všemi podporovanou a pověřenou jasně definovanou a značně omezenou odpovědností, již budou všichni chápat, budou ji milovat, podporovat a bude se těšit neochvějné solidaritě.

Pokud ze Zákona naopak učiníte – v zájmu jedinců nebo určitých vrstev – nástroj Okrádání, bude každý nejprve chtít Zákon tvořit a poté jej každý bude chtít tvořit ke svému užitku. Před vchodem do Národního shromáždění bude stát dav, uvnitř se bude odehrávat zuřivý boj, v myslích zavládne anarchie, veškerá morálka ztroskotá, v zájmových institucích vypukne násilí, povedou se zanícené volební boje, prosadí se obviňování, výčitky, závist a neuhasitelná nenávist; veřejná moc bude vložena do služby nespravedlivé hamižnosti místo, aby ji krotila. Z myslí všech zmizí ponětí o tom, co je pravda a co lež, stejně jako ponětí o tom, co je spravedlivé a co nespravedlivé, za všechny lidi bude zodpovídat vláda a pod vahou takové odpovědnosti se ohne, propuknou politické bouře, bezvýchodné revoluce, vynoří se ruiny, do nichž se přijdou usadit všechny podoby socialismu a komunismu: takové pohromy překroucení Zákona nutně vyvolá.

Takové jsou, páni protekcionisté, pohromy, kterým jste v důsledku otevřeli dveře, když jste si Zákonem posloužili k tomu, aby potlačil svobodu při obchodování, tedy aby potlačil vlastnické právo. Nehorlete proti socialismu, sami jste jeho původci. Nehorlete proti komunismu, sami jste jeho původci. A teď nás ekonomy žádáte, abychom vám vymysleli teorii, jež vám dá za pravdu a ospravedlní vás. Čert vás sper! Vymyslete si ji sami.[7]

Poznámka překladatele

Na rozdíl od prvního svazku Bastiatových ekonomických esejí vycházeli překladatelé rovnou z francouzské předlohy, konkrétně ze sedmisvazkových sebraných spisů Œuvres complètes de Frédéric Bastiat, mises en ordre, revues et annotées d'après les manuscrits de l’auteur, které vycházely v letech 1862–1864 u pařížského vydavatele Gilberta-Urbaina Guillaumina a jsou v digitalizované podobě přístupné na Wikisource. Dva nejrozsáhlejší eseje přeložil Luděk Liška, zbylé tři Karolína Koukolová.

Podobně jako u předchozího překladu jsme při sestavování poznámek pod čarou vzali do úvahy anglický překlad, konkrétně edici z roku 1995 nazvanou Selected Essays on Political Economy, jež vyšla péčí George B. de Hushara, s Hayekovou předmluvou. Čtenář tím pádem najde tři druhy poznámek: poznámky samotného autora (Pozn. aut.), poznámky z francouzských sebraných spisů (Pozn. fr. nakl.) a nakonec poznámky překladatele (Pozn. překl.). Většina z nich byla přejata z anglického překladu. Kde jsme to považovali za potřebné, byl text poznámek přizpůsoben českému čtenáři a rozšířen. Necelá desetina poznámek vznikla během práce na českém překladu. Jediné poznámky, jež nebyly zachovány, jsou ty, co odkazují na pasáže v rámci francouzské edice.

Luděk Liška

Poznámky pod čarou

Co je vidět a co není vidět

[1] Tento pamflet, který byl publikován v červenci roku 1850, je posledním textem, co Bastiat napsal. Veřejnosti ho sliboval přes rok. Jeho vydání nabralo zpoždění následovně. Nejprve autor text ztratil při stěhování z rue Choiseul do rue Alger. Po dlouhém a marném pátrání po rukopisu se rozhodl dílo napsat celé znovu a jako hlavní podklad pro své dokazování si vybral nedávno pronesené projevy z Národního shromáždění. Jakmile svůj úkol dovedl do konce, začal si vyčítat, že postupoval až příliš vážně, druhý rukopis spálil a sepsal ten, jejž přetiskujeme. (Pozn. fr. nakl.)

[2] Noviny protekcionisticky orientovaného Výboru pro ochranu národního průmyslu. (Pozn. překl.)

[3] Poslanec a státní rada za období restaurace vikomt Auguste de Saint-Chamans (1777–1861) zastával protekcionistické pozice a prosazoval obchodní bilanci. Saint-Chamansův proslulý výrok, který zde Bastiat cituje, pochází ze spisu Nouvel essai sur la richesse des nations (Nové pojednání o bohatství národů, 1824), který byl později začleněn do díla Traité dʼéconomie politique (Rozprava o politické ekonomii, 1852). (Pozn. překl.)

[4] Viz XX. kapitola první řady Ekonomických sofizmat. (Pozn. fr. nakl.)

[5] Aforismus vycházející z Horaciova spisu De arte poetica, v němž autor uvádí, že některé dílo se bude líbit jen jednou, kdežto jiné se může opakovat desetkrát a stejně se bude znovu líbit. (Pozn. překl.)

[6] První francouzské ústavodárné shromáždění (1789–1791). (Pozn. překl.)

[7] Francouzský státník a významný historik Adolphe Thiers (1797–1877) byl během své dlouhé politické kariéry dvakrát ministerským předsedou (1836, 1840) a na znamení konečné pocty byl roku 1871 zvolen prezidentem třetí republiky. (Pozn. překl.)

[8] Alphonse Marie Louis de Lamartine (1790–1869) byl jedním z největších básníků francouzského romantismu a posléze se stal význačným státníkem. Poprvé byl zvolen poslancem v roce 1834, nejvyšší slávy dosáhl za únorové revoluce v roce 1848, kdy se zásadně přičinil o vznik (druhé) republiky. Svou výřečností tehdy uklidnil pařížské davy, které ji hrozily zničit, a stanul v čele prozatímní vlády. Brzy ztratil vliv, spíš než praktický politik byl idealista, vynikal jako řečník. V roce 1851 se definitivně stáhl do soukromí. (Pozn. překl.)

[9] Bastiat zde odkazuje na velkou mezinárodní výstavu průmyslu a kultury pořádanou roku 1851 v londýnském Hyde Parku, kterou sponzorovala Royal Society for the Encouragement of Arts, Manufactures and Commerce (Královská společnost pro podporu umění, průmyslu a obchodu). Tuto první z řady velkých mezinárodních výstav, „světových výstav“, proslavil mimo jiné Křišťálový palác, v němž se konala. Záštity nad výstavou se ujal choť královny Viktorie princ Albert. (Pozn. překl.)

[10] Autor tím má zřejmě na mysli z pařížské radnice dodavatelům divadel na levém břehu Seiny. (Pozn. překl.)

[11] Význačný francouzský inženýr a ekonom Charles Dupin (1784–1873) působil jako profesor na Conservatoire national des arts et métiers (Národní konzervatoř umění a řemesel). Politické ekonomii přispěl nejvíce na poli ekonomické statistiky. (Pozn. překl.)

[12] Politik a finančník Achille Fould (1800–1867) stál na straně červencové revoluce. Už v prozatímní vládě měl rozhodující slovo ohledně financí a udržel si jej až do své smrti: až na krátké proluky byl bez ustání ministrem financí. (Pozn. překl.)

[13] Jean-Martial Bineau (1805–1855), inženýr a politik, byl v roce 1849, tedy v době, kdy tento esej vznikal, jmenován ministrem veřejných prací. (Pozn. překl.)

[14] Bastiat své ideové protivníky – socialisty či přívržence restrikcí – často nepojmenovává přímo, nýbrž sahá po ironických nálepkách, přičemž souvislosti obvykle vyplynou z celku textu. Anglický překlad i předchozí překlad český jsou mnohem explicitnější. (Pozn. překl.)

[15] Roky 1846 a 1847 byly ve znamení špatného počasí, což vedlo v severní a západní Evropě k neúrodě obilí a brambor. Ve Francii se rok 1847 zapsal jako „rok drahého chleba“ – cena obilí se v poměru k předchozím létům zdvojnásobila, na venkově propukaly nepokoje. Neúroda řetězovou reakcí zasáhla celé hospodářství a přerostla ve finanční krizi. (Pozn. překl.)

[16] Hlad je špatný rádce. Pochází z Vergiliovy Aeneidy (VII. kniha, verš 276). (Pozn. překl.)

[17] Autor se ve svém díle často dovolává předpokládané pravdy, která vyplývá ze všeobecného souhlasu, jenž se zrcadlí v obvyklém způsobu jednání všech lidí. (Pozn. fr. nakl.)

[18] Význačný francouzský katolický teolog, kazatel, spisovatel a historik Jacques Béningne Bossuet (1627–1704) byl biskupem condomským a později meauxským. Jeho smuteční orace na pohřbech členů královské rodiny se řadí mezi skvostné ukázky francouzského klasického stylu. Z pozice vychovatele dauphina, syna Ludvíka XVI., napsal své dílo Světové dějiny, jednu z knih, na které vyrostly generace francouzských školáků. Jeho nezlomný postoj vůči protestantismu a ústřední role v církevně-politickém a dogmatickém hnutí galikanismu pomohly snížit závislost francouzské katolické církve na papeži. (Pozn. překl.)

[19] Viz kapitoly XVI. a XVIII. první řady Ekonomických sofizmat. (Pozn. fr. nakl.)

[20] Lidová demonstrace proti předsedovi vlády Guizotovi, která proběhla 22. února 1848, způsobila, že jej král Ludvík Filip odvolal. Ani tato rozumná reakce však králi nepomohla: následujícího dne spustili vojáci střelbu do skupiny demonstrantů, načež Pařížané odpověděli ozbrojeným povstáním, které vedlo abdikaci Ludvíka Filipa a ustavení druhé republiky. (Pozn. překl.)

[21] Ministerstvo války před nedávnem potvrdilo, že každý jedinec přepravený do Alžírska stát stojí osm tisíc franků. Není sporu o tom, že tito nešťastníci by mohli ve Francii blaženě žít za polovinu této částky. Rád bych tedy věděl, v čem přesně se francouzskému lidu pomůže, když ubude jednoho člověka za cenu životních nákladů pro dva? (Pozn. autora)

[22] Oněch pět franků představuje 100 sou. Stát tedy Kubovi nabízí setinu toho, co odevzdal. (Pozn. překl.)

[23] Les severně od Paříže, notoricky proslulé rejdiště lupičů. Bastiat toto přirovnání používá nejednou. (Pozn. překl.)

[24] Nový režim ustanovený po únorové revoluci financoval národní dílny, aby se tak vypořádal s nezaměstnaností, zároveň však také zvýšil sazbu nepřímého zdanění o 45 centimů. Dílny se ukázaly být neuspokojivým řešením problému nezaměstnanosti, jednalo se vlastně o fraškovitý systém dávek za málo práce, či dokonce za práci žádnou. Když se rozhodlo národní dílny zrušit a najít nezaměstnaným místa v armádě, v oblasti veřejných prací a v soukromém sektoru, pařížští pracující, rozlícení tím, že vláda zradila „právo na práci“, povstali a byli po lítých bojích v červnu roku 1849 poraženi. (Pozn. překl.)

Marxistická historiografie prezentovala tuto revoltu jako první ryze proletářskou revoluci v dějinách lidstva, v níž proletariát poprvé bojoval za jasně uvědomělé zájmy své vlastní třídy, a nikoliv za zájmy buržoazie, jak tomu bylo za předešlých revolucí. Vzhledem k výše popsanému – a marxisty cudně zamlčovanému – charakteru činnosti v národních dílnách se nabízí závěr, že oním „třídním zájmem“ proletariátu nebylo ani tak „právo na práci“ jako spíše „právo na lenost“ (jak tomu ostatně nasvědčuje pozdější stejnojmenný programový spis Marxova zetě Paula Lafargua). Objektivní stanovisko k červnové revoltě lze najít například v Citové výchově Gustava Flauberta, kterého nijak nelze podezírat z nedostatku soucitu vůči chudým a dělným lidem. (Druhou část poznámky přebíráme z předchozího překladu téhož díla od Jána Pavlíka)

[25] Pokud by všechny následky nějakého činu dopadaly na jeho původce, ponaučili bychom se vbrzku. Tak tomu ale není. Někdy ty dobré a viditelné následky dopadají na nás, zatímco ty špatné a neviditelné na druhé a o to více jsou pro nás neviditelné. Musí se tedy čekat na reakci těch, na které dopadají špatné následky onoho činu. To někdy nějaký čas trvá, čímž se prodlužuje vláda omylu.

Někdo vykoná určitý skutek, jenž vede k dobrým následkům v jeho prospěch o hodnotě 10 a k následkům špatným o hodnotě 15, které se přerozdělí mezi 30 jeho bližních, takže na každého z nich dopadne ½. – Celkově se jedná o ztrátu a zákonitě musí přijít reakce. Musíme si však uvědomit, že na ni budeme čekat tím déle, o co více je to špatné rozptýleno v davu a čím více je to dobré soustředěno v jediném bodě. (Nepublikovaný fragment autora).

Obchodná bilance

[1] Během debaty o všeobecném výdajovém rozpočtu pro rok 1850 pan Mauguin naivně přednesl před shromážděním starou a mylnou teorii obchodní bilance (Moniteur z 27. března). Bastiat, který ji už vyvrátil ve svých Sofizmatech, si myslel, že je potřeba na ni zaútočit znovu; a jelikož mu zdraví již neumožňovalo vystoupat na tribunu, 29. března 1850 adresoval jednomu dennímu plátku úvahy, jež zde přinášíme. Stojí za povšimnutí, že zjednodušuje své hypotetické propočty, na jejichž základě objasňuje své tvrzení, a vypouští některé prvky, které použil v roce 1845. (Pozn. fr. nakl.)

[2] Liberál z přesvědčení François Mauguin (1785–1854) se proslavil jako právní zástupce mnoha jednotlivců, jež považoval za oběti vládního útlaku. Poprvé byl zvolen poslancem roku 1827 a největší prestiže dosáhl za vlády Louise Philippa. (Pozn. překl.)

[3] Auguste Adolphe Darblay (1784–1873), průmyslník a poslanec od 1840 do 1848. (Pozn. překl.)

[4] Finančník Louis Lebeuf (1792–1854) byl roku 1835 správcem Banque de France. Spolu s dvojicí Odier-Mimerel byl jednou z vůdčích osobností protekcionistického Výboru pro ochranu národního průmyslu. V roce 1837 byl zvolen poslancem a v roce 1852 senátorem. (Pozn. překl.)

Zákon

[1] Asimilace, Apropriace. (Pozn. překl.)

[2] Autor naráží na poslední stránky svého pamfletu Spoliation et loi (Okrádání a zákon). (Pozn. fr. nakl.)

[3] Ze zasedání Rady pro výrobu, zemědělství a obchod (Conseil général des manufactures, de l’agriculture et du commerce) dne 6. května 1850. (Pozn. fr. nakl.)

[4] Francouzský průmyslník a politik August Pierre Rémi Mimerel (1786–1871) byl odpůrcem volného obchodu a průkopníkem odborového hnutí ve Francii – v roce 1842 založil protekcionistický Comité de lʼindustrie (Hospodářský výbor), jemuž se též přezdívalo Comité Mimerel. Bastiat s jeho pozicemi nejednou polemizuje. (Pozn. překl.)

[5] Tato vizionářská poznámka jen potvrzuje Bastiatův bystrozrak. Připomeňme, že esej napsal v roce 1850 a válka Severu proti Jihu vypukla o jedenáct let později. Třebaže otázkou zůstává, do jaké míry problematika otroctví k roznícení konfliktu přispěla. (Pozn. překl.)

[6] Arcibiskup cambraiský, teolog a politický myslitel François de Salignac de la Mothe-Fénelon (1651–1715) byl též vychovatelem vnuka Ludvíka XIV. Brojil proti absolutismu, psal výchovné romány a polemické spisy, například Traité de lʼéducation des filles (1687, O dívčí výchově, č. 1890); Lettre à Louis XVI. (1683, Dopis Ludvíku XVI.); Les Aventures de Télémaque (1699, Příhody Telemachovy, č. 1931) či Fables et opuscules pédagogiques (1718, Bajky a výchovné spisy). (Pozn. překl.)

[7] Fénelon, François de Salignac de la Mothe. Příhody Telemachovy. Přel. Jan Kubišta. Praha: J. Otto. 1931. (Pozn. překl.)

[8] V Příhodách Telemachových je Mentor, jak napovídá jméno samo, vladařovým vychovatelem. (Pozn. překl.)

[9] Oliviers de Serres (1539–1619) byl jedním z otců moderního francouzského zemědělství a rádcem Jindřicha IV. (Pozn. překl.)

[10] Montesquieu, Charles Louis de Secondat. O duchu zákonů. Překlad Hana Fořtová. Praha: OIKOYMENH. 2010, s. 64.

[11] Ibidem, s. 63.

[12] Ibidem, s. 65.

[13] Ibidem, s. 51–53.

[14] Rousseau, Jean-Jacques. O společenské smlouvě, neboli, O zásadách státního práva. Přeložila Jarmila Veselá. Dobrá Voda: Aleš Čeněk. 2002, s. 50. V citacích bylo aktualizováno psaní vlastních jmen a odchylky v morfologii. Třebaže kniha vyšla relativně nedávno, jedná se o přetisk překladu z roku 1949. Zároveň byly dodrženy Bastiatovy zásahy do původního textu: majuskule u klíčových pojmů. (Pozn. překl.)

[15] Ibidem, s. 62.

[16] Ibidem, s. 63–64.

[17] Ibidem, s. 50.

[18] Abbé Guillaume Raynal (1713–1786), historik a filosof, se proslavil zejména díky svým pracím o francouzské středověké literatuře. (Pozn. překl.)

[19] Gabriel Bonnot de Mably (1709–1785) byl historik a filosof. O jeho slavnějším bratru Condillacovi bude brzy řeč.

[20] Francouzský osvícenecký filosof Étienne Bonnot de Condillac (1715–1780) byl důsledným senzualistou. V dílech Essai sur lʼorigine des connaissances (1746, Esej o původu lidského poznání, č. 1974) a zejména v Traité des Sensations (1754, Pojednání o počitcích) rozvádí Lockovy teorie a všechno poznání a zkušenost přičítá smyslům. (Pozn. překl.)

[21] K tomu, aby byl národ šťastný, jedinci, z nichž se skládá, musí nezbytně být prozřetelní, obezřetní a musí mezi nimi panovat důvěra, která pochází z pocitu bezpečí.

Toho lze dosáhnout pouze zkušeností. Člověk se stane prozřetelným, dopadne-li na něj to, co nepředvídal; stane se obezřetným, pokud byla jeho nerozvážnost často trestána atd.

Z toho vyplývá, že počátky svobody vždy doprovází nesnáze, které jsou důsledky lehkomyslného zacházení s nabytou svobodou.

Tváří v tvář takovému divadlu někteří lidé povstávají a požadují, aby byla svoboda proskribována. „Nechť je Stát prozřetelný a obezřetný za všechny,“ říkají.

Načež jim pokládám tyto otázky:

1. Je to vůbec možné, může z nezkušeného národa vzejít zkušený Stát?

2. Ať je tomu jakkoli, neudusí se tam zkušenost hned v zárodku?

Pokud moc jednotlivé úkony ukládá, jak se jednotlivec poučí o důsledcích svého jednání? To bude navždy pod kuratelou? A Stát, jenž všechno nařídil, bude za vše zodpovědný.

V tomto tkví ohnisko bezvýchodných revolucí, bude je totiž provádět lid, kterému zapověděli zkušenost, a v důsledku i pokrok. (Postřeh vyňatý z autorova rukopisu)

[22] Tuto významnou postavu Velké francouzské revoluce nazval historik Jules Michelet „archandělem smrti“. Louis Antoine Léon de Saint-Just (1767–1794) byl horlivým žákem Robespierra, s nímž zasedal ve Výboru pro veřejné blaho, který rozpoutal revoluční teror. Po svržení této vlády skončil podobně jako jeho učitel pod gilotinou. (Pozn. překl.)

[23] Předseda Národního konventu Jacques Nicolas Billaud-Varennes (1756–1819) nejprve Robespierra podporoval, později se stal jeho nepřítelem. Po svržení vlády jakobínského teroru díky známostem unikl gilotině a byl deportován do Cayenne. (Pozn. překl.)

[24] Louis Michel Lepelletier de Saint-Fargeau (1760–1793) byl členem revolučního Národního konventu. Prosazoval spartánskou výchovu, některé z jeho myšlenek později převzal Jules Ferry. Byl zavražděn krátce po popravě krále, pro niž hlasoval. (Pozn. překl.)

[25] Podobně jako další jmenovaní – Babeuf, Owen i Fourier – i Étienne-Gabrielle Morelly (1717–1778) se počítá k utopickým socialistům, respektive k jejich předvoji. O životě tohoto tajuplného filozofa není nic známo; někteří badatelé dokonce o jeho existenci pochybují a jeho díla, v nichž brojí proti sociálním nerovnostem své doby, připisují jiným autorům (Babeuf se například domníval, že jde o Diderota). Jeho nejznámější kniha Code de la nature (1755, Řád přírody) obsahovala ryze komunistické ideje, kterými se inspirovali mj. Babeuf, Fourier, Proudhon, Blanc, Engels a Marx. (Pozn. překl.)

[26] Francouzský politik a historik Louis Blanc (1811–1882) je původcem „sociálních“ dílen, v nichž se prolínaly principy družstva a odborů. Neduhy společnosti přičítal tlaku hospodářské soutěže a místo ní prosazoval zásadu „každému podle jeho potřeb, každý podle svých schopností“. (Pozn. překl.)

[27] Socialista fourierovského ražení Victor Considerant (1808–1893) byl častým terčem Bastiatovy kritiky. (Pozn. překl.)

[28] Francouzský státník a významný historik Adolphe Thiers (1797–1877) byl během své dlouhé politické kariéry dvakrát ministerským předsedou (1836, 1840) a na znamení konečné pocty byl roku 1871 zvolen prezidentem třetí republiky. Byl odpůrcem volného obchodu a za Bastiatových časů patřil k obhájcům agresivní protianglické zahraniční politiky (Pozn. překl.)

[29] Stoupenci francouzského utopického socialisty, teoretika a experimentátora Étienna Cabeta (1786–1856). Cabet pod vlivem Owena napsal utopii Voyage et aventures de lord William Carisdall en Icarie (1840, Cesta do Ikarie, č. 1950), která se setkala s ohromným ohlasem. Její autor musel později ve Francii obhajovat činnost komunitaristického sociálního hnutí, jež označil slovem communisme (komunismus). Podle vzoru svého učení založil několik komun ve Spojených státech, poslední ikarské společenství bylo rozpuštěno roku 1898. (Pozn. překl.)

[30] Stoupenci francouzského socialisty, teoretika a experimentátora Pierra Josepha Proudhona (1809–1865). Četná díla tohoto plodného autora ve valné většině vycházejí z radikálních či anarchistických pozic. Bastiat ostře vystoupil proti jeho návrhu bezúročných půjček. (Pozn. překl.)

[31] Politická věda předchází politiku; ta první nám říká, zda jsou lidské zájmy přirozeně v harmonii, nebo v rozporu; což by ta druhá měla vědět před tím, než ustanoví pravomoce vlády. (Pozn. autora)

[32] Francouzský státník a historik Armand de Melun (1807–1877) již za Ludvíka Filipa přišel se sociálním zákonem omezujícím dětskou práci. Později, v letech 1850–1851, nechal hlasovat o prvním důležitém sledu sociálních zákonů, které se týkaly zdravotně závadných bytů, penzijních fondů, nezákonnosti lichvy, osvobození od soudních poplatků a zřízení obhájce u chudých, zdravotní péče, učňovských smluv. (Pozn. překl.)

[33] Francouzský inženýr a vynálezce Jacques de Vaucanson (1709–1782) se proslavil svými automaty, ten první – hráč na flétnu – sestavil v roce 1737. Později se stal inspektorem manufaktury na hedvábí a v tomto průmyslovém odvětví prosazoval změny a automatizaci. Některé jeho vynálezy obsahovaly první aplikaci děrných štítků. (Pozn. překl.)

Vlastnictví a zákon

[1] Rousseau, Jean-Jacques. O společenské smlouvě, neboli, O zásadách státního práva. Přeložila Jarmila Veselá. Dobrá Voda: Aleš Čeněk. 2002, s. 50. Bastiat zde převrací původní pořadí vět Rousseauova textu. (Pozn. překl.)

[2] Félicité de Lamennais (1782–1854), francouzský filosof, katolický kněz, reformátor a horlivý zastánce pracujících vrstev.

[3] Právo věc užívat a právo věc zničit. (Pozn. překl.)

[4] Rousseau, Jean-Jacques. O společenské smlouvě, neboli, O zásadách státního práva. Přeložila Jarmila Veselá. Dobrá Voda: Aleš Čeněk. 2002, s. 12–13.

[5] Gaius Lascinus Fabricius byl význačný římský vojevůdce a konzul. Po porážce Římanů v bitvě u Heraclea v roce 280 př. n. l. (Pyrrhovo vítězství) byl vyslán dojednat výkupné a výměnu zajatců. Jeho bezúhonnost Pyrrha natolik ohromila, že nakonec zajatce propustil bez výkupného. Fabricius zemřel natolik chudý, že se stát musel postarat o jeho dceru. (Pozn. překl.)

[6] Lucius Licinius Lukullus (110–56 př. n. l.) byl římský vojevůdce a plutokrat. Proslavil se okázalostí a elegancí svého života, zejména extravagancí labužnických pokrmů. (Pozn. překl.)

[7] Lucemburská komise (Commision de Luxembourg) byla ustanovena na jaře roku 1848 a sídlila v Lucemburském paláci, tj. nynějším a vlastně už tehdejším sídle senátu. Komise byla pověřena promyslet novou organizaci práce tak, aby se ulehčil úděl pracujících. Komisi předsedal jmenovaný Louis Blanc. (Pozn. překl.)

[8] François Vidal (1814–1872) byl novinář, politik a autor knih o ekonomické problematice. Ve vztahu mezi prací a kapitálem horlivě obhajoval zásahy vlády. Po únorové revoluci v roce 1848 se z pověření Louise Blanca stal tajemníkem Lucemburské komise. Později se aktivně podílel v politické opozici proti Ludvíku Filipovi. Ve svém nejznámějším díle, na které naráží ve svých spisech i Bastiat, De la répartition de richesse ou De la justice distributive en économie sociale (1846, O přerozdělení bohatství čili O distributivní spravedlnosti v sociální ekonomii), kriticky rozebírá ekonomickou doktrínu své doby. (Pozn. překl.)

[9] Octroi (fr.), nepřímá daň vybíraná kdysi obcemi za zboží dovezené na jejich území. Týkala se nejzákladnějšího a nejvýnosnějšího zboží jako víno, olej, cukr, káva atd. V Paříži je doložena od 12. století, sloužila k financování údržby opevnění a veřejně prospěšných prací. (Pozn. překl.)

[10] Bastiat v roce 1846 pomáhal s organizací první Asociace pro volný obchod (Association pour la liberté des échanges) v Bordeaux a brzy nato byl jmenován tajemníkem obdobného sdružení založeného v Paříži. (Pozn. překl.)

Okrádání a zákon

[1] Tento názor autor vyjádřil o tři roky dříve v novinách Libre-Échange v čísle z 28. listopadu 1847. V reakci na článek v novinách Moniteur industriel napsal:

„Nechť nám čtenář odpustí, pokud se z nás na chvíli stane kazuista. Náš protivník nás nutí, abychom oblékli doktorský čepec. Vždyť nás také rád velmi často jako doktora označuje.

Nelegální čin je vždy nemorální právě tím, že nedbá zákona; nevyplývá z toho ovšem, že by byl nemorální sám o sobě. Když zedník (žádáme, ať nám kolega odpustí, že ho rušíme kvůli takové maličkosti) po těžkém lopotném dni smění svou mzdu za kus belgického sukna, nedopouští se činu z podstaty nemorálního. Čin sám o sobě nemorální není, je to porušení zákona. Důkazem budiž, že po změně zákona už nikdo proti této směně nebude mít námitek. Ve Švýcarsku na něm není nic nemorálního. Jenže co je samo o sobě nemorální, takové zůstane vždy a všude. Bude snad Moniteur industriel zastávat tvrzení, že morálnost činů závisí na čase a místě? Jestliže existují nezákonné činy, aniž by byly nemorální, musí existovat i takové, které jsou nemorální a zároveň nejsou nezákonné. Když nám kolega překrucuje slova snaže se jim připsat smysl, který nemají; když někteří lidé nejprve v soukromí prohlásí, že jsou pro svobodu a pak píší a hlasují proti ní; když pán nutí otroka k práci ránami bičem, Zákoník nemusí být porušen, ale svědomí všech čestných lidí se bouří. Právě do kategorie těchto činů na přední místo stavíme restriktivní opatření. Když Francouz řekne jinému Francouzi, který je mu rovný, nebo by měl být: — „Zakazuju ti nakupovat belgické sukno, protože tě chci donutit, abys chodil ke mně do obchodu. Pokud ti to vadí, tím lépe pro mě; ty přijdeš o čtyři, avšak já získám dva a to mi stačí.“ — Pro nás je takové chování nemorální. Ať ten, kdo si takové chování dovolí, tak činí vlastní silou či pomocí zákona, na povaze činu to nic nemění. Ať si o tom Moniteur industriel tvrdí, co chce, ten čin je nemorální přirozeně, z podstaty; byl by takový i před deseti tisíci lety, byl by takový na druhém konci světa, byl by takový na Měsíci, protože zákon, který může učinit mnohé, nemůže však z něčeho špatného udělat něco dobrého.

Dokonce se nebojíme tvrdit, že nemorálnost činu se přispěním zákona zhoršuje. Kdyby do toho zákon nezasahoval, kdyby například továrník nechal vykonávat svoji ochranářskou vůli lidmi, které by sám vyplácel, nemorálnost by uhodila do očí samotné noviny Moniteur industriel. No a jenom proto, že si továrník uměl tuto starost ušetřit, že dokázal do svých služeb získat veřejnou moc a na utlačovaného vrhl část svých nákladů na útlak, se to, co bylo nemorálním, stalo chvályhodným!

Pravda, může dojít k tomu, že si takto pošlapaní lidé myslí, že se toto děje pro jejich větší blaho a že útlak vychází z chyby, jíž se společně dopouštějí utlačovatelé i utlačovaní. To zcela dostačuje k odůvodnění záměrů i k tomu, aby se čin okleštil od všeho ohavného, co by s sebou jinak nesl. V takovém případě většina zákon schvaluje. Člověk se tomu musí podvolit; nikdy nebudeme tvrdit opak. Ale nic nám nebrání, abychom většině řekli, že se mýlí.“ (Pozn. fr. nakl.)

[2] Krajská rada spravující departement. (Pozn. překl.)

[3] Tj. v sídlech senátu a parlamentu. (Pozn. překl.)

[4] Moniteur z 28. dubna 1850. (Pozn. fr. nakl.)

[5] Ibidem. (Pozn. fr. nakl.)

[6] V předloze sophisme des ricochets. Do češtiny lze převést asi jen zvoleným opisem. Francouzské slovo ricochet značí žabky oblázku na vodní hladině, analogicky také odraz projektilu – techniku s kterou přišel Vauban. Přeneseně ale slovo označuje nepřímý následek, odraz nějakého činu. Bastiat toto sofizma implicitně vyvrací ve XII. kapitole první a ve XIII. kapitole druhé řady Ekonomických sofizmat. (Pozn. překl.)

[7] Tuto odpověď protekcionistům adresoval těsně před svým odjezdem do Landes, byl tedy nucen svá stanoviska na racionální oblast legislativy vytyčit v rychlosti. Následně pocítil nutnost představit je více zeširoka. Učinil tak za několik dní: po krátkém pobytu v Mugronu sepsal Zákon. (Pozn. fr. nakl.)

Co je vidět a co není vidět a jiné záhady ekonomie

Obsah

1. TITULNÍ STRANA

2. Co je vidět a co není vidět

1. I. Rozbité okno

2. II. Propouštění

3. III. Daně

4. IV. Divadla, krásná umění

5. V. Veřejné práce

6. VI Zprostředkovatelé

7. VII. Restriktivní opatření

8. VIII. Stroje

9. IX. Úvěr

10. X. Alžírsko

11. XI. Spořivost a přepych

12. XII. Právo na práci, právo na zisk

3. Obchodní bilance

4. Zákon

5. Vlastnictví a zákon

6. Okrádání a zákon

7. Poznámky překladatele

8. POZNÁMKY POD ČAROU